ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/7391/19
Головуючий у першій інстанції – Мороз К. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/418/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,       
позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
місце ухвалення рішення суду – м. Чернігів, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 16 грудня 2019 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 24 374,17 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 березня 2007 року між банківською установою та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 21 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % річних з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2019 року виникла заборгованість у сумі 24 374,17 грн, з яких: 1 662,29 грн – заборгованість за тілом кредиту; 17 687,04 грн – заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 387,97 грн заборгованість за пенею та комісією та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 1 136,87 грн (процентна складова). Відсотки, пеня та штрафи нараховані відповідно до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Рішенням від 16 грудня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 1 662,29 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з відсотків за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги у повному обсязі, залишивши в іншій частині судове рішення без змін. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Представник позивача зазначає, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», отже районний суд не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
Указує, що згідно з висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 та від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, наявність узгодження між сторонами базового розміру процентної ставки є підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості за процентами. При цьому суд не звернув уваги на наявну в матеріалах справи підписану відповідачем заяву, в якій, крім загальної інформації про тип картки, тип кредитної лінії, пільговий період, валюту кредитування, розмір щомісячних платежів, також зазначений розмір базової процентної ставки на рік, який нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році, який становить 22,8 % річних.
Наголошує на тому, що з урахуванням підписаної позичальником заяви відповідач була обізнана з умовами кредитування, зокрема, з розміром відсоткової ставки за процентами, отже правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у даному випадку не можуть бути застосовані. 
Звертає увагу на те, що кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та недійсним не визнавався, як і не оспорювалося укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про її згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, ОСОБА_3 прийняла умови договору відповідно до ст. 640 ЦК України, оскільки користувалася кредитними коштами та сплачувала заборгованість за тілом кредиту і відсотками, що знайшло своє відображення у розрахунку заборгованості та виписці про рух коштів по картковому рахунку.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю–доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити частково, а рішення суду – скасувати в частині, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом таким вимогам не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому, з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України, визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 662,29 грн.
Районний суд з посиланням на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, констатував, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами того, що саме додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку діяли на час підписання відповідачем заяви, і що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг ознайомлювався позичальник та погоджувався з ними, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої позивачем суми відсотків, пені та штрафів.
Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої пені та штрафів не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Разом із тим, з висновком суду про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що 03 березня 2007 року ОСОБА_4 звернулася до ВАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 21 600 грн шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на звороті якої зазначені відомості про кредитну картку (а.с. 9), а саме: тип карти – основна; валюта – гривня, строк дії картки – до 03/09; тип кредитного ліміту – фінансовий; сума кредитного ліміту – 250; базова процентна ставка – 22,8 %; строк дії кредитного ліміту – відповідає терміну дії картки. 
Відповідач засвідчила своїм підписом, що ознайомилась і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Також ОСОБА_3 погодилась, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, про що також свідчить її особистий підпис. У даній заяві наявна відмітка, що 03 березня 2007 року був відкритий рахунок, номер картки – НОМЕР_1 .
До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які підпису відповідача не містять (а.с. 10-15).
Випискою по рахунку основної карти НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 за період з 01 січня 1999 року по 20 січня 2020 року підтверджується факт користування позичальником кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості (а.с. 53-57). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не зверталася.
Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались. Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість, яка становить 24 374,17 грн, з яких: 1 662,29 грн – заборгованість за кредитом, 17 687,04 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 387,97 грн заборгованості за комісією та 1 636,87 штрафів (а.с. 5-8).
У наданій до суду першої інстанції заяві представник відповідача зазначав, що його довірителем позов в частині стягнення заборгованості по відсоткам, пені, комісії та штрафів не визнається (а.с. 35). Заперечень щодо стягнення тіла кредиту не висловлено.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом та договірні.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши наведені норми та обставини справи апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.
З наданої банком виписки по картці № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що позичальником у період з березня 2007 року по серпень 2019 року проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення кредитної заборгованості (а.с. 53-57), що свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Наведена виписка підтверджує несвоєчасне погашення кредиту відповідачем і наявність заборгованості за кредитом, яка за розрахунком банку на час звернення до суду становить 1 662,29 грн та не оспорюється стороною відповідача.
Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобов`язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому ОСОБА_5 повинна сплатити позивачу суму заборгованості за кредитом, про що правильно зазначив районний суд у своєму рішенні. 
Вирішуючи питання про правомірність заявленої вимоги банку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, суд враховує наступне.
Банк, заявляючи позов про стягнення кредитної заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема й заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. У заяві позичальника від 03 березня 2007 року, підписаній сторонами, чітко зазначена процентна ставка за користування кредитними коштами – 22,8% річних з розрахунку 360 днів у році. Проте суд першої інстанції залишив поза увагою цю обставину.
На момент отримання позичальником кредитних коштів підписана нею заява містила умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цьому документі конкретному розмірі та порядку нарахування, тому суд безпідставно прийшов до висновку про те, що розмір процентів за користування кредитом позивач визначив, виходячи з витягу з Тарифів та Витягу з умов і правил надання банківських послуг, а тому він не може бути складовою кредитного договору. 
Таким чином, по справі встановлено, що у заяві відповідачки від 03 березня 2007 року про отримання кредиту сторони письмово погодили базовий розмір процентної ставки за користування коштами банку, що складав 22,8% з розрахунку 360 днів в році, а отже доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом частково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Заявляючи вимогу про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, позивач зазначав, що заборгованість за відсотками становить 17 687,04 грн, яка розрахована за період з 03 березня 2007 року по 31 серпня 2019 року. Проте указані позовні вимоги не можуть бути задоволені у повному обсязі з огляду на те, що Верховний Суд у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначив, що після спливу визначеного договором строку кредитування  чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.
Як встановлено у справі, строк дії картки, яку отримала ОСОБА_1 , становив до березня 2009 року, а строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки. Ураховуючи наведене, період, за який має стягуватись заборгованість по відсоткам за користування кредитом, беручи до уваги умови договору та строк дії картки – березень 2009 року, апеляційним судом визначається з 03 березня 2007  року по 31 березня 2009 року (останній день строку дії картки).
Дані щодо отримання ОСОБА_1 інших карток після закінчення строку дії наведеної картки за договором від 03 березня 2007 року в матеріалах даної цивільної справи відсутні.
За наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за процентами (накопичувальним підсумком) станом на 31 березня 2009 року становить 181 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.   
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами в межах строку дії картки, у зв`язку з чим апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити частково.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційний суд скасовує в частині рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 145,23 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 217,84 грн – за розгляд справи судом апеляційної інстанції.                
Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -  
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2019 року в частині вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом – скасувати, в частині розміру судових витрат – змінити.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ЄДРПОУ 14360570) 181 (сто вісімдесят одну) грн заборгованості по процентам за користування кредитом за кредитним договором б/н від 03 березня 2007 року за період з 03 березня 2007  року по 31 березня 2009 року. 
Збільшити визначену судом першої інстанції суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ЄДРПОУ 14360570) зі 131 (ста тридцяти однієї) грн 01 коп. до 145 (ста сорока п`яти) грн 23 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ЄДРПОУ 14360570) 217 (двісті сімнадцять) грн 84 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року.

Головуюча:                                                      Судді: