П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11212/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
25 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Новоград-Волинської міської ради Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області,  Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, у якому, з урахуванням поданих уточнень позовних вимог, просила стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2019 року.
Підставою подання даного позову слугував факт затримки виконання Новоград-Волинською міською радою рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №806/3270/18. Зокрема, як відзначив позивач, рішення про поновлення її на посаді секретаря Новоград-Волинської міської ради було прийнято відповідачем лише 31.10.2019 року, що в розрізі приписів ст. 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Судом вирішено стягнути з Новоград-Волинської міської ради Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, як головного розпорядника коштів, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2018 року до 31 жовтня 2019 року, в сумі 457600,76 грн. за вирахуванням податків і зборів.
Новоград-Волинська міська рада Житомирської області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення окружного суду, як таке, що розцінюється депутатами Новоград-Волинської міської ради як незаконна відмова у доступі до правосуддя, що є порушенням статей 6 та 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила доводи міської ради та просила відмовити в задоволенні її вимог, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до приписів ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №806/3270/18 задоволено позов ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області. Визнано протиправним та скасовано пункт 2 рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Новоград-Волинської міської ради Житомирської області "Про інформацію щодо пожежі, яка сталася в міському Молодіжному центрі 19 травня 2018 року та звіт про роботу виконавчих органів міської ради щодо забезпечення пожежної безпеки комунального майна" від 24 травня 2018 року №497 щодо дострокового припинення повноважень секретаря міської ради ОСОБА_1 . Поновлено Пономаренко Олену Анатоліївну на посаді секретаря Новоград-Волинської міської ради Житомирської області. Стягнуто з Новоград-Волинської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 травня 2018 року до 25 жовтня 2018 року. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді секретаря  Новоград-Волинської міської ради Житомирської області та стягнення з Новоград-Волинської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.8-11).
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу Новоград-Волинської міської ради на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №806/3270/18 було повернуто особі, яка її подала, рішення від 25 жовтня 2018 року набрало законної сили (а.с.16-19).
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року змінено спосіб виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 жовтня 2018 року (а.с.13-15).
26 жовтня 2019 року позивач звернулась до міського голови Новоград-Волинської міської ради з заявою про виконання виконавчих листів №31102018 та №31112018 від 25 жовтня 2018 року (а.с.21), виданих Житомирським окружним адміністративним судом на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №806/3270/18. 
31 жовтня 2019 року рішенням тридцять шостої сесії Новоград-Волинської міської ради №821 ОСОБА_1 поновлено на посаді секретаря Новоград-Волинської міської ради Житомирської області (а.с.33).
Позивач, вважаючи, що протягом періоду з моменту ухвалення рішення суду про поновлення її на посаді до моменту винесення відповідачем рішення про поновлення її на роботі, вона втратила заробіток, який мала можливість отримувати в разі своєчасного виконання судового рішення, котре не виконувалось не з її вини, звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача по відношенню до позивача щодо його незаконного звільнення, призвела до порушення прав позивача, а стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є логічним продовженням захисту прав позивача від безпідставного невиконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, надаючи оцінку даним правовідносинам зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Належить відмітити, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.
Відповідно до частини першої статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Згідно з частиною другою статті 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
При цьому, п. 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
З матеріалів справи вбачається, що позивача поновлено на посаді секретаря Новоград-Волинської міської ради рішенням тридцять шостої сесії Новоград-Волинської міської ради  від 31 жовтня 2019 року №821.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення  належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком і місячний строк для звернення до суду не застосовується.
Зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є правильним, обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Також, судова колегія вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність відрахування із середнього заробітку за час вимушеного прогулу суми заробітної плати позивача, отриманої нею на посаді заступника директора департаменту - начальника управління державних соціальних допомог департаменту праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради в розмірі 234509,34 грн., як такі, що грунтуються на положеннях п. 32  постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки викладені у вказаній постанові роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», а положення  ст. 235 КЗпП України  відповідних застережень не містять.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 13.02.2019 у справі №815/2959/17 та від 10.01.2020 у справі №340/1218/19. 
Також, наведені правові висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 по справі №826/808/16, що за правилами  ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції при застосуванні до спірних правовідносин.
Відтак, приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Новоград-Волинської міської ради Житомирської області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.