ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5155/20 Справа № 215/6112/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 215/6112/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
       розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2020 року, яка постановлена суддею Лиходєдовим А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні, -
ВСТАНОВИВ:

       В жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 листопада 2019 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, оскільки в порушення вимог ст. 175 ЦПК України, в позовній заяві не зазначено ціну позову та не зазначено з яких причин позивачем не залучено в якості третьої особи ОСОБА_3 , на користь якої з відповідача по справі були стягнуті аліменти за рішенням суду.
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2020 року зазначена позовна заява, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, визнана неподаною та повернута позивачу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 27 листопада 2019 року.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та передачу справи на розгляд до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі зазначено, що в ухвалі суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху не було вказано конкретний спосіб усунення недоліків, які на думку суду наявні в позовній заяві, зокрема не зазначено виходячи з чого позивач мала б обраховувати ціни позову та які вартісні одиниці вона повинна брати для визначення виплат за шість місяців. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, передбачена п.6 ст. 353 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху від 27 листопада 2019 року, усунула не всі недоліки, зазначені в вищевказаній ухвалі.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України, заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
За змістом статей 13 та 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини не відповідає вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України, 27 листопада 2019 року постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачу строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позову без руху (а.с.10).
11 лютого 2020 року, на виконання вимог ухвали суду від 27 листопада 2019 року, ОСОБА_1 надала суду заяву, в якій просила не порушувати її право на доступ до правосуддя посилаючись на те, що визначити ціну позову вона не може, оскільки їй невідома вартісна величина можливих сукупних доходів відповідача та чинне законодавство не передбачає обов`язок позивача зазначення третіх осіб по справі, при цьому їй взагалі невідомо місце проживання третьої особи (а.с.15-16).
Проте, ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки позивач у встановлений судом строк не виконала вимоги ухвали від 27 листопада 2019 року.
Положення ст. 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.
За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.
З огляду на викладене не можна вважати, що позивач ОСОБА_1 , отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухилилась від виконання зазначених в ній вимог, оскільки на її виконання, в межах встановленого судом строку для усунення недоліків, нею до суду першої інстанції направлено відповідну заяву про усунення недоліків.
Обґрунтовуючи наявність підстав для повернення позовної заяви, суд, крім іншого, виходив також з того, що позивачем не зазначено ціну позову.
При цьому в заяві на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач зазначила, що вона не може визначити ціну позову, оскільки величина можливих сукупних платежів не відома, оскільки позивач не знає який дохід отримує відповідач. 
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху. Позивач виправила недоліки позовної заяви на власний розсуд.
При цьому слід зауважити, що відповідно до вимог ч.3 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не звернув уваги та те, що позивач не має можливості зазначити в позовній заяві третю особу, оскільки їй невідомо її місце проживання чи місцезнаходження.
Колегія суддів вважає, що позивачка в повній мірі виконала вимоги суду першої інстанції, а тому підстав повертати позовну заяву останній у суду не було.
Таким чином не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху з зазначених судом підстав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.
Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалу до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381, 382 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2020 року - скасувати та направити матеріали справи за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до Тернівського  районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 27 травня 2020 року.
       
Головуючий: 

Судді: