ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3482/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у  Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від 20.11.2019 р. (суддя Конишева О.В., повне судове рішення складено 20.11.2019 р.)  в справі № 280/3482/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до Головного управління  Держпраці у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
          Фізична особа-підприємець ОСОБА_1  звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування постанови № ЗП2477/570/АВ/ТД-ФС від 15.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 335 070 грн. Підставою позову зазначила відсутність правопорушень, що свідчить про протиправність постанови, а несвоєчасне  повідомлення про розгляд справи щодо накладення штрафу порушило право позивач на захист.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2019 р. позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу № ЗП 2477/570/АВ/ТД-ФС від 15.01.2019 р.
          В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує, що належними доказами підтверджено, що три особи  працювали у магазині, який належить позивачу, повний робочий день відповідно до режиму роботи магазину, дотримувались правил внутрішнього трудового розпорядку, на визначеному робочому місці, що притаманно саме трудовим відносинам. Оскільки трудові договору з цими особами не укладалися, повідомлення до органів фіскальної служби не подавались, вважає, що до позивача обґрунтовано застосовано штраф. Також вказує на дотримання процедури інспекційного відвідування та розгляду справи.
          У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у у задоволенні апеляційної скарги.
На виконання розпорядження голови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020 р. № 12-РО щодо рекомендації розгляду в порядку письмового провадження справ,  призначених до розгляду в судовому засіданні на час, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», учасники справи повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Від учасників справи не надійшло заперечень проти розгляду справи в порядку письмового провадження та клопотань про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим  суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи в порядку письмового провадження.
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що інспекційне відвідування позивача розпочато 21.12.2018 р. головними державними інспекторами ГУ Держпраці у Запорізькій області, що підтверджено актом ГУ Держпраці у Запорізькій області № ЗП2477/570/АВ від 21.12.2018 про неможливість проведення інспекційного відвідування ї невиїзного інспектування позивача та про зупинення перевірки на 5 днів до 26.12.2018. 
Відповідачем винесена вимога про надання/поновлення документів ГУ Держпраці у Запорізькій області № ЗП2477/570/АВ від 21.12.2018, якою встановлено строк  надання для перевірки завірених належним чином копій документів 22.12.2018 до 13-00 (перелік з 12 найменувань).
В матеріалах справи міститься копія конверта про направлення 21.12.2018 позивачу документів, опису документів які направлялися позивачу та доказів вручення цього відправлення суду надано не було, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав неможливим виконання вимоги про надання документів 22.12.2018 р. з урахуванням перебігу кореспонденції.
Інспекційне відвідування  зупинено до 26.12.2018.
22.12.2018 позивачем у м. Бахмут Донецької області видано нотаріально засвідчену довіреність щодо представництва її інтересів Маковецьким В.В.
27.12.2018 проведено інспекційне відвідування (за участю уповноваженої особи позивача Маковецького В.В.), яке зафіксоване актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю ГУ Держпраці у Запорізькій області № ЗП2477/570/АВ від 27.12.2018.
Під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що у грудні 2018 року 3 особи допущено до роботи без укладання трудових договорів, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
В матеріалах справи міститься копія конверта про направлення 27.12.2018 позивачу документів, опис документів які були відправлені та доказів вручення позивачу цього відправлення суду надані не були.
Акт та припис  отримані позивачем 04.01.2019 р., про що свідчить відмітка про дату отримання на рекомендованому повідомленні про вручення даних документів. 
09.01.2019 складено повідомлення ГУ Держпраці у Запорізькій області про розгляд справи № 08/3.4-06/179 на 15.01.2019 о 14 годині 00 хвилин.
15.01.2019 відповідачем  прийнята постанова про накладення штрафу  на позивача у розмірі 335070,00 грн. № ЗП 2477/570/АВ/ТД-ФС, за змістом описової частини якої  в порушення вимог ч. 1 та ч. 3  ст. 24 КЗпП України   в грудні 2018 року 3 особи  допущені до роботи без укладання трудового договору, що порушує вимоги ч. 1, 3  ст. 24 КЗпП України, а сааме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які з 01.12.2018 виконували такі роботи: послуги з продажу товарів та консультування продавців з приводу властивостей та ціни на товар; контроль сплати покупцями грошей за придбання товару; приймання вивантаженого товару; розкладка товару на вітринах.
В постанові наявна відмітка про направлення  позивачу 16.01.2019, однак в матеріалах справи відсутні докази направлення оскаржуваної постанови саме 16.01.2019.
Відповідачем 09.01.2019 направлено позивачу повідомлення ГУ Держпраці у Запорізькій області про розгляд справи № 08/3.4-06/179, опис документів до цього відправлення суду не надавався.
Відповідно  роздруківки з офіційного сайту Укрпошти  17.01.2019 зазначене відправлення «не було вручено під час доставки: інші причини», а 29.01.2019 відправлення було вручено позивачу. 
Суд першої інстанції вказав, що оскільки відсутні докази направлення оскаржуваної постанови саме 16.01.2019, а позивач  стверджує, що отримав цю постанову у  відправленні №6009500263741, яке було направлено 09.01.2019, тобто ще до прийняття оскаржуваної постанови від 15.01.2019, відповідно це свідчить про грубе порушення порядку прийняття постанови про накладення штрафу.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що пояснення від осіб, які допущені позивачем до роботи, відібрано 21.12.2018 р., коли інспекційне відвідування не відбулось.  
Зважаючи на те,  що умови укладених цивільно-правових договорів не передбачають процес трудової діяльності працівника (заяву про прийняття на роботу особи не подавали, наказ (розпорядження) про прийняття їх на роботу позивач не видавав, посадові обов`язки не встановлювалися, початок та закінчення робочого дня цивільними договорами не встановлювалися, відсутній пункт надання щорічної відпустки, отримання заробітної плати, оплата проводилася на підставі актів виконаних робіт, особи не підпорядковувалися  правилам внутрішнього трудового розпорядку), суд першої інстанції дійшов висновку, що  між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутні трудові відносини, а наявні саме цивільно-правові відносини.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був поінформований належним чином про час та дату розгляду справи щодо накладення штрафу,  а також з не підтвердження виявлених під час інспекційного відвідування порушень щодо допущення працівників до роботи без укладання трудового договору.
Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне. 
Судом встановлено, що 21.12.2018 р. інспекторами праці ГУ Держпраці у Запорізькій області за результатами спроби проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем провадження господарської діяльності ( АДРЕСА_1 , магазин) складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування  № ЗП2477/570/АВ (а.с. 13). Акт не містить відомостей про присутність під час спроби проведення інспекційного відвідування  позивача або уповноваженої позивачем особи.
21.12.2018 р. відповідачем винесена вимога № ЗП2477/570/АВ про надання документів до 13 години 22.12.2018 р. та зупинено проведення інспекційного відвідування до 26.12.2018 р. (а.с. 14).
27.12.2018 р. відповідачем складено акт інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 № ЗП2477/570/АВ, в якому зазначено, що  інспекційне відвідування проведено в присутності уповноваженої особи Маковецького В.В ОСОБА_5 за довіреністю за адресою здійснення діяльності АДРЕСА_1 (а.с. 15-17). Відповідно до змісту акту в ході інспекційного відвідування встановлено, що в грудні 2018 р. 3 особи ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 )  допущено до роботи  без укладання трудового договору, що порушує вимоги частин 1, 3 статті 24 КЗпП.      
Постановою № ЗП2477/570/АВ/ТД-ФС від 15.01.2019 р. заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1  за порушення  вимог частин 1, 3 статті 24 КЗпП накладено штраф  в розмірі 335  070 грн. (а.с.21-22).
Спірним під час апеляційного перегляд справи є  дотримання відповідачем процедури проведення контрольного заходу, процедури накладення штрафу, а також доведеності порушенням вимог трудового законодавства в частині допуску до роботи трьох осіб без укладання трудового договору.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1  статті 259 КЗпП України  державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Головне управління Держпраці у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби з питань праці, положення про яку затверджено постановою Кабінету Міністрів України 11.02.2015 р. № 96, за яким Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема  з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.
Згідно з пунктом 7 цього Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 р. № 877-V (далі – Закон № 877-V), відповідно до частини 1 статі 2 якого дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації (частина 4 статті 2 Закону № 877-V).
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог  статті 1,  статті 3,  частин першої,  четвертої,  шостої - восьмої,  абзацу другого частини десятої,  частин тринадцятої  та  чотирнадцятої статті 4,  частин першої - четвертої статті 5,  частини третьої статті 6,  частин першої - четвертої  та  шостої статті 7,  статей 9,  10,  19,  20,  21,  частини третьої статті 22  цього Закону (частина 5 статті 2 Закону № 877-V).
Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017 р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
Пунктом 5 Порядку № 295 встановлені підстави, за якими проводяться інспекційні відвідування, за змістом підпункту 3   якого інспекційній відвідування проводяться  за  рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
В спірному випадку відповідачем не зазначено в акті інспекційного відвідування підстав проведення такого  позапланового заходу контролю. 
На час здійснення інспекційного відвідування Порядок № 295 був чинним, відповідно, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Стосовно доведеності порушення позивачем приписів трудового законодавства, за які накладено штраф, суд зазначає наступне.
Частиною 1  статті 265 КЗпП встановлено, що  посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Порушення законодавства про працю, за які до юридичних і фізичних осіб  підприємців, що використовують найману працю, застосовуються штрафи, визначені у частині 2  статті 265 КЗпП.
Так, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема,  фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Частиною 4  статті 265 КЗпП   передбачено, що штрафи, зазначені у частині 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 11 Порядку № 295 визначено коло прав інспекторів праці під час проведення інспекційного відвідування, до яких, зокрема, належить опитування працівників та здійснення фіксування інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.
Відповідачем в обґрунтування правомірності рішення (постанови) зазначається про підтвердження висновку про допуск позивачем до роботи трьох осіб без укладання трудового договору поясненнями цих осіб, а також відеофіксацією проведення інспекційного відвідування.
Разом з тим, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що докази, на які спирається відповідач, є недопустимими, відповідно, не можуть бути покладені судом в обґрунтування правомірності рішення відповідача.
Так, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 опитані інспекторами праці 21.12.2018 р., про що свідчать листи опитування (а.с. 59), тобто в день, коли інспекційне відвідування не відбулось, що підтверджено актом про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування  № ЗП2477/570/АВ (а.с. 13).
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.  Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки пояснення осіб, на які спирається відповідач в обґрунтування висновку про порушення позивачем вимог частин 1, 3 статті 24 КЗпП, одержані відповідачем із порушенням порядку, встановленого законодавством, зокрема, Порядку № 295, такі пояснення є недопустимими доказами.
Аналогічно, відеофіксація виявлених порушень (пояснень працівників) здійснена також 21.12.2018 р., тому не може підтверджувати висновки відповідача.
Інших належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів у розумінні статей  73-76 КАС України допуску до роботи зазначених осіб без оформлення трудових відносин відповідачем в порушення частини 2 статті 77 КАС України  не надано.
Частинами 1 та 3 статті 24 КЗпП встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187  цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В спірному випадку зазначені вище особи допущені позивачем до роботи на підставі цивільно-правових угод.
Відповідачем такі твердження позивача не спростовані належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами у розумінні статей  73-76 КАС України.
Відповідно до статті 21 КЗпП трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП).
Тобто, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 04.09.2019 у справі №480/4515/18 та від 26.09.2019 у справі № 0440/5828/18.
Взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогамистатті 208 Цивільного кодексу України.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 Цивільного кодексу України  виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України  сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Оскільки Цивільним кодексом України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, не може бути безумовною підставою для визнання правовідносин трудовими той факт, що укладений між сторонами договір не відповідає всім суттєвим умовам саме договору підряду. При визначенні законності укладеного договору (можливості віднесення до цивільного-правового договору) значення має не його найменування, а зміст угоди, яка повинна відповідати волевиявленню сторін, що в свою чергу повинно досліджуватись судом.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
У статті 204 Цивільного кодексу України  закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
З огляду на викладене, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Пунктом 11 Порядку № 295 визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, з якого видно, що інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
Разом з тим слід зазначити, що податкове навантаження пов`язане з нарахуванням обов`язкових платежів до бюджету на заробітну плату або винагороду за цивільно-правовою угодою однакове, а до компетенції органів Держпраці не входить зобов`язання підприємства або фізичної особи укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнання існуючого між ними договору недійсним.
Приведена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 23.10.2019 по справі №806/2064/18 та застосовується судом при вирішенні аналогічних правовідносин в цій справі.
Зважаючи на викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що в цьому випадку умови укладених цивільно-правових договорів не передбачали процес трудової діяльності працівника (заяву про прийняття на роботу особи не подавали, наказ (розпорядження) про прийняття їх на роботу позивач не видавав, посадові обов`язки не встановлювалися, початок та закінчення робочого дня цивільними договорами не встановлювалися, договорами не встановлювались обов`язки роботодавця із надання щорічної відпустки, права працівників на отримання заробітної плати, оплата проводилася на підставі актів виконаних робіт, особи не підпорядковувалися  правилам внутрішнього трудового розпорядку),  а тому між позивачем та зазначеними в акті особами, з якими були укладені цивільно-правові договори, відсутні трудові відносини.
Стосовно дотримання відповідачем процедури розгляду питання про накладення штрафу суд вказує на таке.
Пунктом 6 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 р. № 509 (далі – Порядок № 509), встановлено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.    
Судом першої інстанції в рішенні  детально проаналізоване питання належного повідомлення позивача про розгляд справи й обґрунтовано зроблено висновок, що позивачем належними доказами (відомостями Укрпошти) доведено, що тільки 29.01.2019 р. позивачем отримано повідомлення про розгляд справи, призначений на 15.01.2019 р.
Відповідно, є правильним висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем процедури накладення стягнення, що в свою чергу, обумовлює висновок про протиправність постанови.
Суд вважає за необхідне у спростування доводів апелянта про дотримання процедури накладення стягнення зазначити, що відповідач відповідно до пункту 6 Порядку № 509 має право розглянути справи виключно у випадку наявності у нього відповідного рекомендованого повідомлення про отримання роботодавцем, тобто особою, щодо якої розглядається справа, або іншого письмового повідомлення, якщо повідомлення зроблено у інший спосіб, про обізнаність суб`єкта господарювання про дату та час розгляду справи.
Оскільки у розпорядженні відповідача було відсутнє таке повідомлення, відповідач не мав підстав для розгляду справи та прийняття постанови.
Таке правозастосування узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 р. в справі № 813/3415/18, відповідно до якої особа, до якої застосовуються санкції, має бути завчасно повідомлена про час та місце розгляду справи. Головні управління Держпраці зобов`язані не пізніше ніж за п`ять днів письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців про дату розгляду справи щодо накладення штрафу.
Верховним Судом зауважено, що положення п. 6 Порядку № 509 покладає цей обов`язок (завчасного інформування) на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже, робить це право недієвим. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.
Верховний Суд дійшов висновку, що обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду.
Повідомлення має на меті забезпечити участь особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.
Враховуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність постанови № ЗП2477/570/АВ/ТД-ФС від 15.01.2019 р. про накладення на позивача штрафу в розмірі 335 070 грн.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,   315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у  Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від 20.11.2019 р. в справі № 280/3482/19 залишити без задоволення.
Рішення  Запорізького окружного адміністративного суду  від 20.11.2019 р. в справі № 280/3482/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до Головного управління  Держпраці у Запорізькій області  про визнання протиправною та скасування постанови залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 18.03.2020 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 18.03.2020 р. 
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко