14.05.20
22-ц/812/803/20
Провадження №22-ц/812/803/20
ПОСТАНОВА
Іменем України
14 травня 2020 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 487/5848/17
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, за апеляційною скаргою, поданою представником ОСОБА_1 - адвокатом Рехлецьким Русланом Віталійовичем - на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 28 лютого 2020 року під головуванням судді Притуляк І.О., повний текст судового рішення складений 06 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач зазначала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року, зареєстрованого 02 лютого 2012 року у КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим № 22453. Відповідно до інформації ТОВ «Ліски-М» в зазначеному будинку залишилися зареєстровані колишній власник ОСОБА_2 та члени її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які відповідно після припинення права власності втратили право сервітуту на користування житлом, як члени сім`ї власника. Крім того, як вказала позивач колишній власник ОСОБА_2 незаконно здає її власність в оренду третім особам.
Посилаючись на те, що відповідачі порушують її права, як власника майна, просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 14 травня 2018 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рехлецький Р.В. - посилаючись на порушення норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. 
Як вказав апелянт відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 72 ЖК України, оскільки спірний будинок знаходиться у приватній власності позивача. Також вказує, що рішеннями судів встановлені обставини, відповідно до яких відповідачі не мають будь-якого законного права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки їх право власності було припинено на підставі рішення суду, а за здійсненні ОСОБА_2 невідокремлені поліпшення, рішенням суду було стягнуто на її користь грошову компенсацію. Також, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду суперечить правовим позиціям Верховного Суду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважала безпідставними посилання ОСОБА_1  на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15.01.2018 року по справі №2-7113/07, якою було скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.12.2007 року про визнання за ОСОБА_7 права власності на самочинне будівництво, оскільки, на її думку, це не свідчить що ці приміщення перестали існувати чи стали належати позивачці. Також зазначала про необхідність врахування того, що вона була добросовісним набувачем спірного житлового будинку, та просила застосувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі 521/8368/15-ц.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Рехлецький Р.В., відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не з`явилися, про день час та місце розгляду справи належним чином сповіщені, клопотань про відкладення розгляду справі від них не надходило. Від представника позивачки - адвоката Рехлецького Р.В. - надійшла заява, згідно якої він підтримує подану ним апеляційну скаргу та просить розглянути справу без його участі.
Представники відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Колесник Ю.В. та ОСОБА_8 - просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з підстав, викладених у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. 
Представник органу опіки та піклування - Норенко О.О. - просила постановити рішення, яке було б в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 .
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 квітня 2005 року, зареєстрованого в КП ММБТІ 11 травня 2015 року, власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2007 року був задоволений позов ОСОБА_7 , визнано дійсним укладений 15 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_10 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та визнано за ним право власності на дану квартиру. Додатковим рішенням суду від 18 липня 2007 року визнано за ОСОБА_7 право власності на прилеглі до вищезазначеної квартири літню кухню літ. Б та гараж-сарай металевий літ. В. 
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007 року по справі №2-7113/07 за ОСОБА_7 визнано право власності на самочинно побудовані за вищевказаною адресою будови, а саме: житлову прибудову А-1(9,1х4,70)+(3,2х1,45) загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка є трикімнатною, загальною площею 86,5 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. і на сарай Д-1(4,8х4,75), гараж Е-1 (6,2x3,5)+ (4,2x3,8).
За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року квартира АДРЕСА_2 була відчужена ОСОБА_7 відповідачці ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року зазначеній квартирі надано окрему адресу: АДРЕСА_1 , а 13 травня 2008 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло.
За заявою спадкоємця  ОСОБА_10 - його дочки  ОСОБА_1  ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2009 р. було скасовано заочне рішення суду від 12 липня 2007 р. та додаткове рішення суду від 18 липня 2007 р. про визнання дійсним укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_10 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_7 права власності на дану квартиру та прилеглі до неї літню кухню літ. Б та гараж-сарай металевий літ. В. Ухвалою суду від 1 липня 2009 р. до участі у справі було залучено правонаступника померлого ОСОБА_10 - його дочки  ОСОБА_1 , яка звернулася із зустрічним позовом до  ОСОБА_7 , Миколаївської міської ради,  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним виданого на ім`я  ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод в користуванні квартирою, відшкодування моральної шкоди. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_10 , витребувано від ОСОБА_2 і передано ОСОБА_1 житловий будинок  АДРЕСА_1 (справа № 22-ц-697/11).
Ухвалюючи вказане суди першої і апеляційної інстанції виходили з того, що висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена у кримінальній справі, встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2006 р. та розписка про отримання грошових коштів за угодою підписано не  ОСОБА_10 , а іншою особою із наслідуванням його підпису, а тому договір купівлі-продажу є недійсним, отже спірне нерухоме майно на час смерті  ОСОБА_10  належало останньому і увійшло до складу спадщини, в зв`язку з чим існують передбачені законом підстави для визнання за  ОСОБА_1  права власності на це майно в порядку спадкування та витребування цього майна від ОСОБА_2 в порядку ст. 388 ЦК України (т. 2 а.с. 73-80).
На підставі вищевказаного рішення суду 03 лютого 2012 року була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на будинок  АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 81).
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року у справі №487/1738/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року, відповідно до ст. 390 ЦК України стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість здійснених останньою поліпшень будинку  АДРЕСА_1 в розмірі 349 658 грн. (т.2 а.с. 21-24). 
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року у справі №2-7113/07 за позовом ОСОБА_7 до Адміністрації Заводського району м. Миколаєва про визнання права власності на самочинне будівництво та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка є трикімнатною, загальною площею 86,5 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. і на сарай Д-1(4,8х4,75), гараж Е-1 (6,2x3,5)+ (4,2x3,8) - апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено (т. 2 а.с. 55-58).
Судом першої інстанції також встановлено, що в будинку  АДРЕСА_1 є зареєстрованими та проживають відповідачі:  ОСОБА_2 , яка вселилась в спірне житлове приміщення на законних підставах, оскільки була добросовісним набувачем цього майна, та вселила в спірне житлове приміщення членів своєї сім`ї  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , 2007 р.н.,  ОСОБА_6 . 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірному будинку понад встановлені законом строки, а посилання на положення ст.406 ЦК України є безпідставним, оскільки, сервітут між сторонами на право відповідачів користування спірним житловим приміщенням не встановлювався.
Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Обставинами даної справи встановлено, що у спірному будинку, який належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , всупереч волі власника проживають відповідачі, чим створюють позивачці перешкоди у вільному володінні своєю власністю.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 
Отже, право члена сім`ї власника житла на користування ним є похідними від права власності на це житло його власника. Із припиненням права власності особи на житло (квартиру, житловий будинок) у будь-який спосіб (відчуження, витребування майна від добросовісного чи недобросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України тощо) члени сім`ї власника, в тому числі і малолітні та/або неповнолітні діти, втрачають право користування цим житлом.
Оскільки право власності  ОСОБА_2  на спірний будинок припинилось внаслідок витребування її власником в порядку статті 388 ЦК України, та враховуючи, що  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  і ОСОБА_6  зареєстровані у спірному будинку та вселилися до нього квартирі за згодою її колишнього власника  ОСОБА_2 , право власності якої припинилося, то колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до ст.ст. 391, 406 ЦК України право відповідачів на користування цим житлом припинилося, а тому вимоги ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні її власністю у обраний нею спосіб підлягають задоволенню. 
Те, що  ОСОБА_2  була добросовісним набувачем спірного будинку, не має правового значення при вирішенні вимог власника будинку - ОСОБА_1 - про усунення перешкод у користуванні цим житлом шляхом визнання припиненим права відповідачів користуватися спірним житловим будинком.
Правовий статус добросовісного набувача має значення для віндикаційного позову, який вже вирішений між сторонами раніше, а не негаторного позову, який розглядається у даній справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 750/8048/18.
Викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі 521/8368/15-ц висновки Верховного Суду, які ОСОБА_2  у відзиві на апеляційну скаргу просить застосувати при вирішенні даної справи, стосуються саме вирішення віндикаційного позову щодо витребування квартири у добросовісних набувачів, а тому не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що той об`єкт нерухомості, який ОСОБА_1 успадкувала після смерті свого батька, фактично був змінений, а подальше скасування судовими рішеннями права власності  ОСОБА_7  на самочинне будівництво не свідчить що ці приміщення перестали існувати чи стали належати позивачці - не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки це не є підставою для відмови у захисті порушених прав законного власника будинку - позивачки - шляхом усунення перешкод у користуванні її власністю. 
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту його прав власника на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів враховує, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року у справі №487/1738/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року, відповідно до ст. 390 ЦК України стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 як добросовісного набувача вартість здійснених останньою поліпшень будинку  АДРЕСА_1 в розмірі 349 658 грн. Крім того  ОСОБА_2 має право заявити вимоги до  ОСОБА_7 про застосування правових наслідків недійсності укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до вимог ст. 216 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позову ОСОБА_1 .
Таким чином, оскаржуване рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - адвокатом Рехлецьким Русланом Віталійовичем - задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                В.В. Коломієць

Судді:                                                                         О.О. Данилова

                                                                                    Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 19 травня 2020 року