ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/4732/19  Номер провадження 22-ц/814/863/20	Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником - адвокатом Таранковою Оленою Олегівною на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 січня 2020 року (повний текст рішення складено 08 січня 2020 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,- 

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому прохала стягнути з ОСОБА_2 на її користь за час прострочення виконання грошового зобов`язання з 19 травня 2000 року по 07 травня 2019 року інфляційні втрати в сумі 18 484,25 грн., три відсотки річних від простроченої суми 1422,61 грн., а всього 19 906,86 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.03.2000 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 3000 грн. моральної шкоди. Проте, відповідач не своєчасно виконав своє грошове зобов`язання, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому з урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач зазначає, що боржник ОСОБА_2 відповідає за порушення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року про стягнення моральної шкоди завданої злочином у загальній сумі 2500 грн., яке належним чином не виконувалось відповідачем з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме з 19 травня 2000 року до 07 травня 2019 року, дня фактичного виконання, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 18 484, 25 грн. та 3% річних в сумі 1 422, 61 грн.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 1025 грн. 81 коп. та 39 грн. 60 коп. судового збору.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником - адвокатом Таранковою Оленою Олегівною та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 січня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог є незаконним та безпідставним. Зокрема вказує, що судом безпідставно застосовано строк позовної давності, та помилково ототожнено поняття строків звернення до суду з відповідними вимогами та поняття періоду нарахування штрафних санкцій.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2009 року у справі №2-459/2000, яке набрало законної сили 18 травня 2000 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 3000 грн.
Тобто, після набрання вказаним рішенням суду законної сили, у відповідача виник обов`язок сплатити на користь позивача кошти у розмірі 3000 грн.
Згідно довідки – інформації про наявність/відсутність виконавчих проваджень, яка видана Крюківським ВДВС міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 19.01.2018 за вих.№2750, вбачається, що виконавчий документ №2-459 про стягнення з ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 3000 грн. у відділі на виконанні не перебуває та не перебував.
Відповідно до довідки, яка видана Крюківським ВДВС міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 05.04.2019 року №15747, станом на 04.04.2019 року у відділі на примусовому виконанні виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-459/2000 від 13.03.2000 року Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 3000 грн. не перебуває.
Згідно фіскального чеку та заяви про переказ готівки №68543471 від 07.05.2019 року відповідачем на адресу позивача були перераховані грошові кошти у розмірі 2500 грн.
Таким чином судом встановлено, що відповідачем рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2009 року у справі №2 – 459/2000, яке набрало законної сили 18 травня 2000 року, виконано у повному обсязі 07.05.2019 року. 
На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем зроблений розрахунок виходячи із суми боргу у розмірі 2500 грн. та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 19.05.2000 по 07.05.2019 в сумі 1 422 грн. 61 коп. та інфляційні за період з червня 2000 року по квітень 2019 року в сумі 18 484 грн. 25 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 01.11.2016 року по 07.05.2019 року у розмірі 1025 грн. 81 коп., а у задоволенні позовних решти вимог слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) висловлена позиція про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. 
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2000 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання – 07.05.2019 року. 
Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України.
Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У цій справі ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду 01.11.2019 року, а тому з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 01.11.2016 року по 07.05.2019 року у загальному розмірі 1025 грн. 81 коп., а саме за три роки, які передували зверненню до суду.
Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником - адвокатом Таранковою Оленою Олегівною – залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 січня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17 березня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ О.О. Панченко