Єдиний унікальний номер 225/2248/19 
Номер провадження 22-ц/804/2041/20        

Єдиний унікальний номер 225/2248/19                                      Головуючий у 1 інстанції Нємиш Н.В.
Номер провадження 22-ц/804/2041/20                                                             Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року                                                                                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів:                                                  Мальованого Ю.М., Мірути О.А.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 229/2248/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2020 року, ухваленого в м.Торецьк Донецької області у складі судді Нємиш Н.В., - 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач АТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.11.2006 року відповідач 21.11.2006 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3800,00 грн. на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним та Банком заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір.
Банк (позивач) свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 

Відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконав і не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Станом на 28.02.2019 року склалася заборгованість 78890,25 грн., яка складається з наступного: 2103,13 грн. - заборгованість за кредитом; 71154,25 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3732,87 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судовий збір у сумі 1 921,00 грн., сплачений ним при подачі позовної заяви.
Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 2103,13 грн. та судові витрати в розмірі 51,21 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

На зазначене судове рішення позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дзержинського міського суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права; з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.
Відмовляючи у задоволені частини позовних вимог - щодо стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Однак АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із таким висновком суду та вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні процентів, оскільки не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.
Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що позивачем надана до суду копія Заяви від 21.11.2006 року, з якої вбачається (крім інших даних), що відповідач висловив згоду на оформлення договору, отримання кредитної карти “Універсальна” та особистим підписом засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, у Заяві позичальника зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом 3% (або 36 % річних) а також встановлено кредитний ліміт, валюта кредиту тощо. Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Суд на даний доказ уваги взагалі не звернув. Натомість цілком безпідставно вважав стягнення заборгованості за процентами необґрунтованим, оскільки вони нібито не встановлені умовами договору.
Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки це суперечить вимогам ст.ст.1046, 1048 ЦК України.
З урахуванням зазначення в анкеті-заяві, підписаної позичальником, розміру відсоткової ставки, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, на які посилається суд в рішенні, не можуть бути застосовані.
Отже, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, заборгованості за кредитним договором та Заяву позичальника, підписану Відповідачем особисто. Отже, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст.ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» відповідачем не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Матеріалами справи встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до суду у квітні 2019 року. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривні.
Визначена позивачем у позові ціна позову складає 78890,25 грн.
Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Як вбачаєтьється з матеріалів справи АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує судове рішення в частині незадоволених вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом розмірі 71154,25 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона  підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як встановлено судом першої інстанції, і вбачається з матеріалоів справи, 21 листопада 2006 року шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач  ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 3800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою  відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік (3% на місяць) на суму залишку заборгованості  за кредитом  з кінцевим  терміном повернення, що відповідає  строку дії картки. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором б/н від 21 листопада 2006 року станом на 28 лютого 2019 року складає 78890,25 грн., з яких: 2103,13 грн. – заборгованість за кредитом, 71154,25 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 1400,00 грн. – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 3732,87 грн. – штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як на невід`ємні частини спірного договору.
Суд у своєму рішенні зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд, також прийшов до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 листопада 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 листопада 2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того в рішенні суд зазначив, що в заяві позичальника від 21 листопада 2006  року процентна ставка не вказана, а також у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Між тим, з даним висновком колегія суддів повністю погодитись не може, оскільки він не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
На час укладення договору розмір процентів та порядок їх сплати регулювався також ст.1048 Кодексу. Відповідно до частини першої даної норми закону, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З копії заяви позивальника (розділ «Банківськи послуги») вбачається, що базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору складає 3% на місяць (36% на рік) на остаток заборгованості (а.с.19). Відповідач погодив даний розмір процентної ставки за договором своїм підписом.

Таким чином, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності  підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про всі умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк і відмовою у задоволенні вимог про стягнення підвищеної (як зазначено в розрахунку позивача) процентної ставки за прострочення сплати за договором та штрафних санкцій, колегія суддів не може погодитись з висновком про відмову у стягненні відсотків за користування кредитом, оскільки апеляційний суд вважає, що підписана відповідачем заява, в якій зокрема, сторони погодили проценти за користуванням кредитом у розмірі 3% на місяць, свідчить про обізнаність боржника щодо умов кредитування саме в частині базової відсоткової ставки та узгодження з ним цих умов, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір, який в даній частині підлягає виконанню. Саме з цієї ставки слід виходити при нарахуванні відсотків за користування кредитом.
Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, рішення про відмову у стягнені відсотків за користування кредитом – скасуванню. 
Розглядаючи дану позовну вимогу колегія суддів вважає, що встановивши наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості перед позивачем, що заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами підлягають задоволенню частково.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами за користування кредитом колегія суддів не погоджується з нарахованим позивачем розміром заборгованості в цій частині, а саме 71154,25 грн., та виходить з наступного.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відсоткова ставка за яким Банк нараховував відсотки по договору за користування кредитними коштами змінювалась в різні періоди (а.с.11-17). Так в період з 21.11.2006 року по 31.12.2012 року складала 36% річних (3% на місяць, як зазначено в анкеті-заяві); з 01.01.2013 року по 29.08.2014 року – 30%; з 01.09.2014 року по 31.01.2015 троку – 34,8%; з 01.04.2015 року по 28.02.2019 року – 43,2%.

З долученої позивачем довідки вбачається, що на ім`я відповідача було випущено дві картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 24.102006 року з терміном дії до жовтня 2013 року; № НОМЕР_2 , дата відкриття 02.02.2011 року з терміном дії до листопада 2014 року.  
Після листопада 2014 року картки на ім`я відповідача не перевипускались.

У своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/16-ц.
Виходячи з наведеного, зобов`язання ОСОБА_1 повернути кредитні кошти за договором б/н від 21 листопада 2006 року настали з 1 грудня 2014 року - по закінченню строку дії виданої картки (останній день листопада 2014 року). Тобто починаючи з вказаної дати у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 30.11.2014 року заборгованість відповідача за відсотками склала 108,52 грн. (а.с.15). Саме така заборгованість за відсотками за користування кредитом і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню частково. 

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом і стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» даної заборгованості у розмірі 108,52 грн. 
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в сумі 1921 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно (2,8%) задоволеним вимогам, а саме в розмірі 53,78 грн. (1921,00 грн.* 2,8%).
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» ставив питання щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 71154,25 грн. Скарга підлягає частковому задоволенню (0,15%). А відповідно з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним (позивачем) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4,32 грн. (2881,5 грн. * 0.15%).

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 78890,25 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2020 року в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове. В частині стягнення судового збору – змінити.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1   ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (юридична адреса: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1д; код ЄДРПОУ 14360570)  заборгованість по відсоткам за користування кредитом по договору  №б/н від  21 листопада 2006 року, в розмірі 108 (сто вісім) грн. 52 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи судом першої і апеляційної інстанції в розмірі 58 (п`ятдесят вісім) грн. 10 коп. 
В решті заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Судді: