П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/722/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
12 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Господарського суду Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року  (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Житомирської області, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Господарського суду Житомирської області, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням  Житомирського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року позов задоволено, а саме: визнано протиправною відмову Господарського суду Житомирської області у виплаті допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за робочий рік з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року, викладену в листі від 24.01.2020року; зобов`язано Господарський суд Житомирської області виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за робочий рік з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року в розмірі посадового окладу станом на день (23.01.2020 року) надання такої відпустки; судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 840,80грн. стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань  Господарського суду Житомирської області.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.  
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, відповідачем зазначено, що позивач в 2019 році із заявою про надання щорічної відпустки із виплатою допомоги на оздоровлення не звертався, хоча відповідні кошти були передбачені в кошторисі суду на 2019 рік. Наказом відповідача від 02.01.2020 року позивачу надана щорічна оплачувана відпустка за цей період з виплатою допомоги на оздоровлення. Відповідач вважає, що в 2020 році матеріальна допомога позивача на оздоровлення виплачена, а друга виплата такої ж допомоги протягом того ж самого бюджетного року не передбачена. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.   
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.   
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , з 18.06.2003 року по даний час перебуває на посаді судді Господарського суду Житомирської області.
02.01.2020 року позивач звернувся до відповідача про надання йому частини щорічної оплачуваної відпустки за робочий рік з 18.06.2018 року по 17.06.2019 року з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.6).
Відповідно до копії наказу відповідача від 02.01.2020 року позивачу була надана певна частина щорічної оплачуваної відпустку саме за робочий рік з 18.06.2018 року по 17.06.2019 року з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.7).
23.01.2020 року позивач звернувся до відповідача про надання йому частини щорічної оплачуваної відпустку за робочий рік з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.8).
Згідно копії наказу відповідача від 23.01.2020 року позивачу була надана частина щорічної оплачуваної відпустку саме за робочий рік з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року. Рішення щодо виплати позивачу допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу вказаний наказ не містить (а.с.9).
Листом відповідача від 24.01.2020 року позивачу було відмовлено у виплаті такої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за цей робочий рік (а.с.10). 
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що приписи ст.136  Закону №1402-VIII не передбачають жодних обмежень щодо виплати суддям при наданні щорічної оплачуваної відпустки, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Також судом першої інстанції зазначено, що забезпечення належного фінансування суддів є складовою гарантій їх незалежності. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо гарантій права судді на щорічну оплачувану відпустку, підстав та умов її надання регулюються правовими нормами Закону України " Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (надалі - Закон № 1402-VIII) та Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (надалі - Закон № 504/96-ВР), що були чинні на день виникнення таких відносин.
За змістом ч.1 ст.6 Закону N 504/96-ВР щорічна основна відпустка надається працівникам відповідною тривалістю за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
Зазначене свідчить, що в розумінні вимог правової норми ч.1 ст.6 Закону № 504/96-ВР відпрацьований рік для позивача, за який підлягає надання щорічної основної відпустки, відлічується саме з 18.06.2003року.
Згідно ст.136 Закону № 1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
За змістом положень ст.6 Закону № 504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. 
Як свідчать матеріали справи, позивачу станом на 01.01.2020 року не надавалася щорічна основна відпустка за відпрацьовані робочі роки відповідно з 18.06.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року.
Зазначене свідчить, що позивач за відпрацьовані робочі роки відповідно з 18.06.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року має право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. 
При цьому, суд звертає увагу, що на прохання позивача така відпустка може бути поділена на частини будь-якої тривалості.
В даному випадку суть спору між сторонами зведена виключно до наявності чи відсутності у позивача права на виплату саме в 2020 році допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу при наданні йому з 07.02.2020 року частини основної щорічної відпустки за робочий рік (з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року).
Так, в апеляційній скарзі зазначено, що відмова у виплаті позивачу спірної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за цей робочий рік зумовлена виключно необхідністю дотримання вимог ст.51 Бюджетного кодексу України щодо здійснення відповідних видатків на заробітну плату у відповідності до затвердженого кошторису на 2020 бюджетний рік. Кошторис таких видатків на 2020 бюджетний рік не передбачає виплати позивачу фактично другої допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу протягом одного бюджетного року.
Водночас, колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними з огляду на наступне.
По-перше, приписи ст.136  Закону № 1402-VIII не передбачають жодних обмежень щодо виплати суддям при наданні щорічної оплачуваної відпустки, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Вказана правова норма не містить жодних умовностей  щодо надання такої допомоги та не містить жодних підстав та механізму щодо відмови в її наданні.
Суд зазначає, що оскаржувана відмова відповідача за своєю суттю зведена до позбавлення позивача гарантованого ст.136  Закону № 1402-VIII права на отримання щорічної відпустки, що є не припустимим.
По-друге, за своєю суттю причина відмови відповідача в наданні допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за робочий рік (з 18.06.2019 року по 17.06.2020 року) зведена виключно до відсутності в цій частині відповідного бюджетного фінансування на цей бюджетний рік.
Разом з тим, суд звертає увагу, що забезпечення належного фінансування суддів є складовою гарантій їх незалежності. Питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України. 
Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини). 
Аналогічно, згідно із частиною другою статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді, ухваленої 17 листопада 1999 р. Центральною Радою Міжнародної Асоціації Суддів в Тайпеї (Тайвань),  незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні  поважати, захищати та охороняти цю незалежність. В статті 17 цієї Хартії прямо зазначено, що суддя має отримувати достатню винагороду для забезпечення своєї економічної незалежності. Винагорода не повинна залежати від результатів роботи судді та скорочуватися під час всього строку повноважень. 
В пунктах 53 та 54 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року N (2010) 12, зазначено, що "основні норми системи оплати праці професійних суддів мають бути визначені законом. Оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, тощо.".
Зазначене свідчить, про наявність порушеного права позивача на виплату йому як судді при наданні щорічної оплачуваної відпустки, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
При цьому, апеляційний суд вважає, що відповідачу було відомо, що у 2019 році позивач не отримував допомоги на оздоровлення, тому він повинен був це передбачити та вжити заходів щодо формування кошторису на 2020 рік відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ. 
До того ж, щодо посилань відповідача на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.03.2020 у справі №813/2559/18, то суд зазначає, що вказані правовідносини не є ідентичними даним правовідносинам та не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Господарського суду Житомирської області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  12 травня 2020 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.