Постанова
Іменем  України                                       
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 237/5064/13-ц
 
провадження № 61-14845св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;
представник відповідача - ОСОБА_3 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2013 року, рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 19 березня 2019 року у складі судді Ліпчанського С. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Принцевської В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2012 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо                               ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу ними було придбане майно: комплекс будівель та споруд (промислова зона), розташований по АДРЕСА_1 вартістю 10 тис. грн; житлове приміщення (квартира) АДРЕСА_2 , вартістю 10 тис. грн; а також земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3 , автомобіль, будівельні матеріали та інші речі побутового призначення. Промислова зона та квартира зареєстровані на ім`я колишньої дружини, а інші речі були зареєстровані на їх близьких родичів.
25 січня 2011 року вони з відповідачкою розлучилися, проживають окремо, згоди про поділ спільного майна досягли не у повному обсязі, спірними залишаються промислова зона та квартира, які він просив поділити шляхом визнання право власності по 1/2 частині за кожним.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд поділити спільне майно, яке було набуто подружжям: визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на комплекс будівель та споруд (промислову зону), розташований по                                                            АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним; грошові кошти від продажу житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 у розмірі по 520 тис. грн за кожним, що складає по                            1/2 частці від загальної вартості квартири. Зобов`язати ОСОБА_2 надати до суду документи на право власності на комплекс будівель та споруд (промислову зону) розташовану по АДРЕСА_1 , та на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 ; стягнути з   ОСОБА_2 понесені ним судові витрати.
 
У жовтні 2012 року ОСОБА_2 пред`явила до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між нею та відповідачем було укладено шлюб 27 жовтня 2001 року. До часу укладення шлюбу сторони мешкали однією сім`єю. Зазначала, що вона із відповідачем не дійшла згоди щодо поділу спільно набутого майна.
Вказувала, що за час спільного життя вони набули наступне майно: комбайни у кількості 2 шт., трактор, автомобілі у кількості 16 шт.; обприскувач Брандт; земельні ділянки; нежилу забудова 2009 року; житловий будинок.
Зазначала, що головна проблема в їхній сім`ї була відсутність дітей, на її неодноразові прохання пройти обстеження, чоловік відмовлявся. Такими  діями їй було завдано моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд провести досудове розслідування з метою доведення того, що позивач приховує майно, що було придбано в шлюбі; залишити позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення у зв`язку з тим, що статки, що залишились у власності та користуванні ОСОБА_1 значно перевищують в матеріальному вимірі предмет позовної заяви; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 25 тис. грн на відшкодування витрат, пов`язаних з її навчанням в університеті. 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області                      від 02 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині комплексу будівель та споруд (промзону), розташовану по АДРЕСА_1 ; по 1/2 частині житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 .
 
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня                  2013 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду. 
 
Залишаючи без розгляду зустрічну позовну заяву на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції виходив з того, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 до суду повторно не з`явилась. 
 
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 вересня               2013 року заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області                 від 02 серпня 2013 року за заявою ОСОБА_2 скасовано.
 
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 19 березня                2019 року, з урахуванням ухвали суду Мар`їнського районного суду Донецької області від 19 березня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину комплексу будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у розмірі 177 077 грн, що складають                        1/2 частину коштів отриманих від продажу житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти у розмірі 177 077 грн, що складають                           1/2 частину коштів, отриманих від продажу житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно набуто сторонами за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу у рівних частках. Визначаючи розмір грошової компенсації за 1/2 частину квартири, яка була продана відповідачем під час розгляду справи, суд виходив з її інвентаризаційної вартості.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 03 липня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2013 року залишено без змін. Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 19 березня                  2019 року змінено. Визнано за ОСОБА_1 право на грошові кошти у розмірі 147 704 грн, що складає еквівалент вартості 1/2 частини квартири                 АДРЕСА_2 та стягнуто ці кошти на його користь з ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Залишаючи без змін ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня 2013 року про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що розгляд справи неодноразово відкладався за заявами ОСОБА_2 05 липня 2013 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи з 02 серпня 2013 року на кінець вересня                      2013 року, у зв`язку з виїздом за межі України на строк, що перевищує два місяці. При цьому, відповідачем будь-яких доказів поважності неявки, суду надано не було. З огляду на викладене та враховуючи, що позовна заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя без розгляду.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний комплекс будівель та споруд (промислова зона) був набутий у власність під час шлюбу, тому виходячи із положень частини третьої                     статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Встановивши, що відчуження спірної квартири відбулося під час судового розгляду, без письмової згоди позивача, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості квартири у розмірі 1/2 частки. Вирішуючи питання вартості спірної квартири, суд апеляційної інстанції вважав, що слід виходити саме з експертної оцінки нерухомого майна, оскільки ціна продажу була визначена відповідачкою на власний розсуд, без погодження з позивачем. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 12 серпня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 237/5064/13-ц з Мар`їнського районного суду Донецької області. 
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

 

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 30 серпня 2013 року                             ОСОБА_2 було подано заяву до районного суду про скасування заочного рішення від 02 серпня 2013 року. В подальшому 27 вересня                          2013 року вказане заочне рішення було скасовано за заявою                       ОСОБА_2 .  
Вважав, що зустрічний позов ОСОБА_2 та уточнення до нього, які були прийняті судом та неодноразово наголошувалися у судових засіданнях, можна вважати як не розглянуті судом.
Зазначав, що ОСОБА_2 було позбавлено права на справедливий поділ спільного майна подружжя. Вважав, що ухвала Мар`їнського районного суду від 02 серпня 2013 року про залишення зустрічного позову                        ОСОБА_2 без розгляду під час первинного слухання цивільної справи взагалі не виносилася, оскільки в заочному рішення вказано, що позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, копії ухвали суду                      від 02 серпня 2013 року про залишення її зустрічного позову без розгляду ОСОБА_2 не отримувала.
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Вказувала, що за час спільного життя вони набули наступне майно: комбайни у кількості 2 шт., трактор, автомобілі у кількості 16 шт.; обприскувач Брандт; земельні ділянки; нежилу забудова 2009 року; житловий будинок. Відтак, при поділі майна подружжя зазначене нею майно судами не було враховано.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі з 2001 року, який було розірвано 25 березня                           2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великоновосілківського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 10, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 83, т. 1).
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 18 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Донецької області Ністратовою Н. І. за № 1776, ОСОБА_2 придбала у товариства з обмеженою відповідальністю «Іскра» комплекс будівель та споруд, розташований у м. Курахове Мар`їнського району Донецької області, промислова зона № 63 на землі Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області (а.с. 188-189, т. 1).
 
Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу до складу комплексу будівель та споруд входить: будівля КТП з ґанком А-2, основною площею                      177,3 кв. м, загальною площею 245,2 кв. м; будівля профілакторію з приямком А-1, основною площею 700,5 кв. м, загальною площею                              771,3 кв. м; будівля мийки для автомобілів будівельною готовністю 48 %; басейн для збирання води; будівля операторської з ґанком Б-1, основною площею 27,5 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м; будівля складу мастил С-1, основною площею 33,5 кв. м, загальною площею 33,5 кв. м; вбиральня У-1; огорожа № 1, № 4, замощення 1.
 
Право власності ОСОБА_2 зареєстроване в Мар`їнському бюро технічної інвентаризації Донецької області 03 листопада 2004 року за                              № 6897585 (а.с. 190, т. 1).
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 10 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Донецької області Гвоздь М. І. за № 772, ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 114,5 кв. м, житловою 57,1 кв. м. Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 3480075 (а.с. 191, т. 1).
 
Право власності ОСОБА_2 було зареєстровано у Мар`їнському бюро технічної інвентаризації Донецької області 01 липня 2009 року за № 11548165 (а.с. 192, т. 1).
 
05 липня 2012 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Попенко В. О. за                                № 1185, квартира АДРЕСА_2 була продана ОСОБА_2. ОСОБА_6. за ціною 70 тис. грн (а.с.227-228, т. 2).
 
Судом встановлено, що спірна квартира була відчужена відповідачкою вже після відкриття провадження у справі про поділ майна подружжя.
 
Також судом встановлено, що розгляд справи неодноразово відкладався за заявами відповідача ОСОБА_2 . Про розгляд справи, призначений на 26 червня 2013 року відповідач ОСОБА_2 була повідомлена під розпис, що підтверджується розпискою (а.с. 155, т. 1).
 
У зв`язку з неявкою ОСОБА_2 , яка є позивачем за зустрічним позовом, розгляд справи було відкладено на 02 серпня 2013 року.
 
05 липня 2013 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_2 (№ 8183/13) про перенесення розгляду справи з 02 серпня 2013 року на кінець вересня 2013 року, у зв`язку з виїздом за межі України на строк, що перевищує два місяці (а.с. 161, т. 1). При цьому, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) будь-яких доказів поважності неявки, суду надано не було.
 
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня                      2013 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду (а.с. 163, т. 1). 
 
Залишаючи без розгляду зустрічну позовну заяву на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції виходив з того, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 до суду повторно не з`явилась. 
 
Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області                      від 02 серпня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині комплексу будівель та споруд (промзону), розташовану по АДРЕСА_1 ; по 1/2 частині житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 (а.с. 164-166, т. 1).
 
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 27 вересня               2013 року заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області                 від 02 серпня 2013 року за заявою ОСОБА_2 скасовано (а.с. 168                     т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 -задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Статтею 11 ЦПК України 2004 року закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідно до частини третьої статті 169 ЦПК України 2004 року у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
 
За змістом пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
 
Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення- особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
 
Статтею 76 ЦПК України 2004 року визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. При повідомленні або виклику до суду телефонограмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку необхідною умовою є забезпечення фіксації такого повідомлення або виклику.
 
Процесуальні наслідки нез`явлення у судове засідання особи, яка бере участь у справ, визначені статтею 169 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 169 ЦПК України 2004 року у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
 
Норма частини третьої статті 169 ЦПК України 2004 року узгоджується із положеннями пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року про те, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
 
Системний аналіз вище вказаних норм процесуального права свідчить про те, що законодавець розрізняє необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача (заявника) до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Процесуальний закон не вказував на необхідність суду з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання позивача, належним чином повідомленого, та враховувати їх поважність.
 
Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України 2004 року), відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй процесуальним законом правами.
 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку відповідає обов`язок добросовісно користуватись наданими їй законом процесуальними правами, утримуватись від дій, які зумовлюють затягування судового процесу. Позивач (заявник) зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах судового розгляду справи, що стосуються його, з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення тривалості судового провадження.
 
Зазначене узгоджується із усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», застосовується судом як джерело права.
 
Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня                     2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» (Teuschler v. Germany), заява № 47636/99, від 04 жовтня 2001 року; рішення у справі «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).
 
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що розгляд справи неодноразово відкладався за заявами ОСОБА_2 05 липня 2013 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи з 02 серпня 2013 року на кінець вересня 2013 року, у зв`язку з виїздом за межі України на строк, що перевищує два місяці, при цьому, відповідачем будь-яких доказів поважності неявки, суду надано не було, дійшов обґрунтованого висновку про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду, правильно застосувавши положення частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року. Законних підстав, передбачених частиною першою статті 169 ЦПК України 2004 року, для відкладення розгляду справи суд першої інстанції не мав. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що заявник позбавлена можливості захищати порушені права законним шляхом, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з частиною другою статті 207 ЦПК України 2004 року особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
 
Посилання касаційної скарги на те, що заочне рішення Мар`їнського районного суду від 02 серпня 2013 року містить посилання на те, що її зустрічний позов залишено без задоволення і вона вважала, що після скасування вказаного заочного рішення суду, розгляд її зустрічної позовної заяви було продовжено, безпідставні, оскільки вказане заочне рішення суду в мотивувальній частині не містить мотивів в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , як і його резолютивна частина не містить висновків суду за результатами розгляду зустрічної позовної заяви.
 
Колегія суддів враховує, що розгляд справи тривав з 2013 року і судові засідання неодноразово відкладалися за заявами ОСОБА_2 , яка була не позбавлена права ознайомитись з матеріалами справи та дізнатися про стан розгляду її зустрічного позову.
 
По суті спору Верховний Суд зазначає, що касаційна скарга не містить доводів щодо підстав оскарження рішення Мар`їнського районного суду                                  від 19 березня 2019 року, яким вирішено питання поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_1 .
 
За нормами статті 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
При цьому відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови                       від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спірний комплекс будівель та споруд (промислова зона) був набутий у власність під час шлюбу, тому виходячи із положень частини третьої                     статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Встановивши, що відчуження спірної квартири відбулося під час судового розгляду, без письмової згоди позивача, суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості квартири у розмірі 1/2 частки. Вирішуючи питання вартості спірної квартири, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що слід виходити саме з експертної оцінки нерухомого майна, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на  спільне майно.
 
Зазначений висновок відповідає правові позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові      від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження                                              № 61-9018сво18).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 серпня                         2013 року, рішення Мар`їнського районного суду Донецької області                       від 19 березня 2019 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Донецького апеляційного суду від 03 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович