У х в а л а    
Іменем України
09 червня 2020 року
м. Київ
справа № 761/30054/18-ц
провадження № 61-6976 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А, Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та зобов`язання вчинити певні дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Руденко Наталії Вікторівни, заінтересована особа - кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2»,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив: визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Руденко Н. В. 
у виконавчому провадженні № 57885084, яка полягає у: непритягненні керівника боржника до адміністративної відповідальності за ненадання ним на вимогу державного виконавця декларації про доходи та майно боржника; ненадсиланні правоохоронним органам матеріалів про притягнення керівника боржника до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення суду, яке полягає в ухиленні від виконання боржником вимог державного виконавця шляхом відкриття нових рахунків у банківських установах; непроведенні опечатування каси або інших сховищ боржника, де приймається від членів боржника та зберігається готівка; незверненні до відповідних державних органів за отриманням балансу боржника та зобов`язати головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Руденко Н. В. здійснити невідкладно дії у виконавчому провадженні № 57885084 по виконанню судового наказу № 761/30054/18, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 04 грудня 2018 року, 
а саме: вчинити дії по накладанню адміністративного стягнення у вигляді штрафу на керівника боржника за ненадання ним на вимогу державного виконавця декларації про доходи та майно боржника; надіслати відповідним правоохоронним органам матеріали для притягнення керівника боржника 
до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення суду, яке полягає в ухиленні від виконання боржником вимог виконавця шляхом відкриття нових рахунків у банківських установах; опечатати касу або інші сховища боржника, де приймається від членів боржника та зберігається готівка; звернутись до відповідних державних органів за отриманням балансу боржника.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року 
у задоволення скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року залишено без змін. 
У квітні 2020 року до Верховного Суду  ОСОБА_1 направлено касаційну скаргуна зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати, прийняти нову постанову про задоволення його скарги у повному обсязі.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1  залишено без руху для усунення недоліків, визнавши підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними, та запропоновано надати заяву із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, у яких порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник посилається на те, що у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, а з повним текстом постанови суду апеляційної інстанції ознайомився 14 березня 2020 року, надавши відповідні докази. Також посилається на Закон України від 30 березня 2020 року 
№ 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID - 19» від 11 березня 2020 року № 211, з відповідними змінами.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку 
на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску 
з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, 
що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише 
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією 
та законами України.
Статтею 447 ЦПК України, передбачено що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, 
що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані 
на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно 
до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно 
і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частина друга та третя статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права та обов`язки державного виконавця.
Стаття 76 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, 
що за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, 
у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування 
із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) 
чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до частини четвертої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо після накладення виконавцем арешту на кошти боржника - юридичної особи у банках чи інших фінансових установах боржник умисно не виконує судового рішення і відкриває нові рахунки в банках чи інших фінансових установах, виконавець надсилає відповідним правоохоронним органам матеріали для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.
Частина перша статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, належним чином дослідивши надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень у діях головного державно виконавця щодо виконання судового наказу 
№ 761/ 30054/18-ц, виданого 04 грудня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва, та відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що нові рахунки у банківських установах боржником були відкриті вже після накладення арешту на існуючі рахунки кооперативу, що могло б свідчити про умисне невиконання рішення суду, а також про наявність у боржника каси чи сховища, у яких зберігається готівка боржника. 
Також правильним є посиланням суду апеляційної інстанції про те, що суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. 
Накладення стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом, є правом державного виконавця, 
а не його обов`язком, і реалізація даного права залежить виключно від конкретних обставин виконавчого провадження, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у зобов`язанні державного виконавця вчинити дії по накладенню адміністративного стягнення на керівника боржника за ненадання ним на вимогу виконавця декларації про доходи та майно.
Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду 
від 19 вересня 2018 року у справі № 350/1325/17-ц, провадження 
№ 61-35462св18, є безпідставними, оскільки у вказаній справі були встановлені інші фактичні обставини справи, які не подібними із тими, які встановлено 
у справі, яка переглядається.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, 
на правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій не впливають
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 390 ЦПК України, частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку 
на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року 
та постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року. 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 
від 16 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 06 лютого 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на неправомірні дії та зобов`язання вчинити певні дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби 
м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Руденко Наталії Вікторівни, заінтересована особа - кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                                 Р. А. Лідовець

                                                                                                                Д. Д. Луспеник