Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 279/4963/16-ц
провадження № 61-41766св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 березня 2018 року  у складі судді Волкової Н. Я. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Григорусь Н. Й., Галацевич О. М., Борисюка Р. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 20 грудня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 за період якого, ними, за спільні кошти було придбано жилий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 312 500 грн; автомобіль марки Мерседес Є-230, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 130 000 грн; плита газова марки Ханса, вартістю 3 799,90 грн; кухонний комбайн марки Філіпс, вартістю 1 899,90 грн; витяжку марки Піраміда, вартістю 649,90 грн; сковороду марки ОСОБА_3 , вартістю                           549,90 грн; кавомолку марки Делфа, вартістю 249,90 грн.
 
Посилаючись на неможливість дійти згоди з відповідачем щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_1 просила в порядку поділу такого майна визнати за нею право власності на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля марки Мерседес Є-230, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь Ѕ частину вартості іншого спільного майна подружжя в розмірі 9 808 грн.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 у травні 2017 року звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, встановлення факту окремого проживання.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що з січня 2016 року з вини з ОСОБА_1 припинили подружні стосунки та проживали окремо, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. 22 липня 2016 року він за власні кошти в сумі 64 800 грн придбав жилий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 участі у придбанні спірного будинку не приймала.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив визнати за ним в порядку вимог статті 57 СК України право особистої приватної власності на житловий будинок                   АДРЕСА_1 та встановити факт окремого проживання з ОСОБА_1 з січня 2016 року. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області                               від 16 березня 2018 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. 
 
У порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Мерседес Є-230, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4                                      5  274,75 грн вартості Ѕ частини іншого рухомого майна. 
 
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний жилий будинок придбано відповідачем ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 , але за власні кошти, набуті ним до шлюбу, доказів того, що позивач приймала участь у придбанні нерухомості коштами чи працею суду не надано, а тому вказаний будинок в силу вимог статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача й не підлягає поділу між сторонами. Автомобіль та інше рухоме майно придбане сторонами за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжю та в силу вимог статей 69, 70 СК України підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 03 липня 2018  року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішенняКоростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 березня              2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про   часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, а встановленими обставинами справи спростовано твердження позивача про придбання спірного жилого будинку за спільні кошти подружжя.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У серпні  2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення її вимог про поділ спірного жилого будинку та зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на цей будинок скасувати і ухвалити у вказаній частині нове рішення про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину на жилий будинок.
 
У іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій  не враховано надані стороною позивача докази та свідчення про спільне придбання сторонами спірного будинку, зокрема договір про завдаток, укладений між позивачем та попереднім власником спірного будинку, у змісті якого відображена сума завдатку та реальна вартість нерухомості, яка в договорі купівлі-продажу значно занижена з метою зменшення суми обов`язкових платежів; не надано судами належної оцінки тому, що позивач надавала нотаріальну посвідчену згоду на укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірного будинку й була особисто присутня при його підписанні; позивач є зареєстрованим приватним підприємцем та здійснювала господарську діяльність унаслідок чого отримувала дохід, й відповідно приймала участь у придбанні спірної нерухомості. Натомість відповідачем  не надано належних доказів на підтвердження того, що саме за рахунок повернутих коштів за договором позики він придбав жилий будинок, а не за рахунок інших коштів, які є спільними коштами подружжя. Крім того, зазначаючи про припинення шлюбних стосунків суди попередніх інстанцій виходили зі змісту позовної заяви про розірвання шлюбу, але залишили поза увагою те, що позов було залишено без розгляду з підстав примирення сторін, оскільки інших підстав просто не могло бути. З урахуванням викладеного суди дійшли безпідставного, необґрунтованого та незаконного висновку про те, що спірний жилий будинок є особистою приватною власністю відповідача.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 02 листопада 2018 року відзиві, ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення  без змін, посилаючись на те, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про придбання спірного жилого будинку за особисті кошти відповідача зроблений виходячи із сукупності доказів у справі, судові рішення в частині задоволення таких зустрічних вимог є законними, обґрунтованими та такими, що ухвалені з урахуванням дійсних та фактичних обставин справи, з безпосереднім, повним, об`єктивним та всебічним їх дослідженням, а також ухвалені відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими та висновки судів не спростовують.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі                                     з 20 грудня 2014 року по 03 лютого 2017 року.
 
27 червня 2014 року за договором позики, відповідач ОСОБА_2 позичив ОСОБА_5 80 000 грн. Факт передачі грошових коштів у визначеній сумі підтверджується розпискою позичальника від 27 червня 2014 року, складеної за участі свідка.
 
Згідно розписки від 10 липня 2016 року, складеної за участі свідків,  гроші в розмірі 80 000 грн були повернуті ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в порядку та на умовах, визначених договором позики.
 
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 липня 2016 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 за 64 800 грн. Даний договір ніким не оскаржував ся та є чинним.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,  може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 
 
При зверненні із зустрічним позовом   ОСОБА_2 зазначав, що спірний житловий будинок належить йому на праві особистої власності, оскільки вказане майно придбане ним за кошти, які належали йому особисто та були набуті ним до шлюбу.
 
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
 
За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Установивши, що спірний жилий будинок придбано відповідачем ОСОБА_2 у період перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , проте за власні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ним права особистої власності на вказану нерухомість, та про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину цього будинку в порядку поділу спільного майна подружжя.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи та застосували норми матеріального права, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій доказів сторони позивача, а саме договору застави та того факту, що позивач як приватний підприємець здійснювала господарську діяльність та отримувала дохід, без зазначення та підтвердження дійсного його розміру, а також факту примирення сторін після подання позову про розірвання шлюбу, є безпідставними, оскількисудами зазначеним доказам надана відповідна правова оцінка, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Інші аргументи наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, ухвалені у справі судові рішення в оскаржуваній частині відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також  критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів в оскаржуваних частинах -  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області                                              від 16 березня 2018 року  та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 03 липня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко