справа № 759/7261/19
Головуючий суддя у 1 інстанції - КовальО.А.
провадження № 22-ц/824/5535/2020

 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
16 червня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О. 
за участю секретаря судового засідання -  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Київ від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатних батьків, -
                                             В С Т А Н О В И В :
У квітні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатних батьків, а саме просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1200 грн в місяць на строк три роки та додаткові витрати на лікування в розмірі 19 450,15 грн з щомісячною виплатою протягом 12 місяців в розмірі 1 620,85 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги у зв`язку з неспроможністю за рахунок лише пенсії покрити всі свої матеріальні витрати першої необхідності, оскільки тяжко хворіє на епілепсію, у зв`язку з чим загострилися й інші хвороби. У позові зазначила, що дочка    ОСОБА_3 виконує свій обов`язок та добровільно сплачує аліменти на всі необхідні витрати, пов`язані з лікуванням позивача, тоді як інша дочка ОСОБА_2 відмовилася виконати свій обов`язок по утриманні матері, хоча матеріально забезпечена і має можливість надати таку допомогу, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з таким позовом.
Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_3 , звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити повністю її позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення ухвалене без дотримання норм процесуального права, оскільки: ґрунтується на доказах, які були залучені до справи у порушення процесу (не засвідчені належним чином договір та не засвідчена довіреність представника відповідача). Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки були встановлені обставини, які не відносяться до предмету спору. Так, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню батьків виникає за двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки чи сина. У порушення указаного судом першої інстанції досліджувались та були встановлені обставини щодо майнового стану відповідачки. Ураховуючи наведене рішення суду першої інстанції не відповідає завданням цивільного судочинства в частині справедливості, неупередженості та вирішення справи з метою ефективного захисту невизнаних прав та інтересів фізичної особи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечує та просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відзиві зазначає, що її мати, в інтересах якої подано позов її донькою та сестрою відповідачки, отримує пенсію у розмірі, більшому за встановлений Державним бюджетом України розмір, за станом свого здоров`я сторонньої допомоги не потребує, має додатковий дохід внаслідок здачі майна в оренду, а також отримує допомогу від молодшої доньки, яка в даний час інших утриманців не має та забезпечена житлом. Відповідачка ж має на утриманні трьох малолітніх дітей, житлом не забезпечена, чоловік не працює внаслідок догляду за малолітніми дітьми, розмір доходів відповідачки становить близько 20 тисяч грн, із яких після оплати оренди житла на кожного члена її сім`ї залишається по 2-3 тисячі грн щомісячно,що менше суми витрат, а тим більше доходів позивачки. Тому на думку відповідачки законних підстав для задоволення позову не має.
У судовому засіданні законний представник позивача апеляційну скаргу підтримала.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала клопотання про відкладення розгляду справи, яке було відхилене.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримує пенсію, має майно, що може приносити дохід, забезпечується орендарем згідно з умовами договору найму житлового приміщення харчами, оплатою комунальних послуг, ремонтом цього ж будинку та побутовими послугами на загальну суму 10 000,00 грн щомісяця та аліментами у розмірі 1200 грн на місяць, які має можливість виплачувати їй інша донька ОСОБА_3 . Тоді як, відповідачка ОСОБА_2 , яка має трьох малолітніх дітей та непрацюючого чоловіка, житлом не забезпечена та несе самостійно витрати на оренду однокімнатної квартири в м. Києві та на утримання своєї сім`ї. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що доходи позивача відповідають її вимогам та потребам, враховуючи її стан здоров`я та необхідність у забезпечені ліками. 
Колегія апеляційного суду повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них(стаття 204 СК України).
Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:
1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);
2) непрацездатність матері, батька;
3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. 
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі №212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19).
Згідно із статтею 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Разом з тим, аліменти, що сплачують діти на утримання своїх батьків, безумовно повинні забезпечувати достатній життєвий рівень та необхідні умови для існування. Проте в сучасних умовах тяжка хвороба, інвалідність або немічність батьків потребують значних додаткових витрат, які не покриваються сумами сплачуваних дітьми аліментів. Саме з метою уникнення випадків матеріальної незахищеності батьків, стаття 203 Сімейного кодексу України встановлює обов`язок дітей брати участь у додаткових витратах на батьків.
При невиконанні дітьми обов`язку по сплаті додаткових витрат, батьки мають право звернутися за захистом своїх прав до суду. Суд в кожному конкретному випадку визначає наявність однієї або декількох з перелічених вище обставин на підставі відповідного медичного висновку.
У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а повнолітні дочка (син) мають достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з них одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 Сімейного кодексу України).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_2 , також є донькою ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 05 квітня 2019 року визнано ОСОБА_1 обмежено дієздатною та призначено її піклувальником доньку ОСОБА_3 для захисту її прав та законних інтересів.
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві і отримує пенсію за віком, яка за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року складає 19 612,56 грн.
Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті залишилась квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 відмовилась від належної їй частини у спадковому майні на користь ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 на праві особистої власності належить будинок АДРЕСА_2 , площею 70 кв. м.
У судовому засіданні також підтверджено, що згідно із умовами договору найму житлового приміщення від 01 квітня 2016року ОСОБА_1 , як наймодавець, передала ОСОБА_7 , як наймачу, у володіння й користування частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Згідно з умовами цього договору плата за приміщення справляється в натуральній формі в еквіваленті 10 000,00 грн. В рахунок оплати за приміщення наймач здійснює ремонт будинку, надає побутові послуги наймодавцю, допомагає із забезпеченням харчами, оплатою комунальних послуг тощо.
Згідно з актом № 4-2018 за договором від 01 квітня 2016 року наймачем ОСОБА_7 здійснено оплату наймодавцю ОСОБА_1 на суму 10 000,00 грн.
Згідно з укладеною між цими ж сторонами додатковою угодою від 01 квітня 2016 року дія його пролонгується, якщо жодна із сторін не заявить про його припинення до кінця дії договору.
Також, судом встановлено та визнано сторонами, що ОСОБА_3 у  добровільному порядку виконує обов`язок по утриманню непрацездатної матері шляхом щомісячної виплати матері 1200 грн.
Отже ОСОБА_1 отримує щомісячно пенсію у визначеному законом розмірі 1633,73 грн та аліменти у розмірі 1200 грн на місяць, що сплачує їй у добровільному порядку донька ОСОБА_3 ; має нерухоме майно, яке приносить їй дохід у виді орендної плати у розмірі 10 000,00 грн щомісяця шляхом надання побутових послуг наймодавцю, забезпечення харчами, оплатою комунальних послуг, тощо.
Звертаючись із цим позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_3 , наведено розрахунок витрат, які в середньому потребує позивач на місяць - це 3851,78 грн, та додаткові витрати на лікування, що у 2016 році склали 12 051, 41 грн, у 2017 році склали 14920,32 грн, у 2018 році склали 7749,70 грн та у 2019 році склали 4178, 87 грн.
Як убачається із наведених розрахунків, розмір витрат повністю забезпечується розміром отримуваних ОСОБА_1 доходів.
Доводи апеляційної скарги про те, що отримувані від оренди кошти спрямовуються в основному на капітальний ремонт будинку, оплату юридичних послуг та сплату орендарем комунальних послуг лише за частину будинку, що ним винаймається, не спростовує тієї обставини, що позивач має нерухоме майно, яке приносить їй дохід, що забезпечує її потреби та потреби на лікування.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено матеріального стану іншої доньки ОСОБА_3 щодо можливості сплачувати аліменти непрацездатній матері, не можуть бути визнані апеляційним судом обґрунтованими, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_3 про стягнення аліментів не заявлені. Крім того, ОСОБА_3 виплачує аліменти матері добровільно, що визнано сторонами, а відтак спір між непрацездатною матір`ю та її повнолітньою донькою відсутній.
Судом першої інстанції було встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що зобов`язання у ОСОБА_2 по утриманню матері не виникло, оскільки потреба матері в матеріальній допомозі не доведена, так як її доходи забезпечують її витрати, у тому числі і на лікування. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повинен був брати до уваги наданий відповідачкою договір найму як доказ, оскільки він не засвідчений відповідачкою та не стосується обставин, якими позивач обґрунтовувала свій позов, не можуть бути визнані судом обґрунтованими, оскільки указаний доказ був засвідчений представником відповідача, який був допущений судом до участі у справі. Крім того, указаний договір, як доказ наявності у позивача майна, яке приносить їй дохід, представником позивача не спростований. 
Не знайшли підтвердження також доводи апеляційної скарги позивача про вихід судом першої інстанції за межі вимог позову, оскільки заперечення позивача стосуються обсягу обставин, які були встановлені судом а не меж вимог позову, якими є стягнення аліментів та додаткових витрат.
Так, у доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що судом безпідставно досліджувався матеріальний та сімейний стан відповідачки, однак такі доводи не ґрунтуються на законі, оскільки указані обставини мають бути перевірені судом відповідно до статті 205 СК України.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідачка, заперечуючи проти вимог позову, а саме спростовуючи виникнення обов`язку щодо утримання матері, надала копію договору найму житла на підтвердження обставин отримання позивачкою доходів від використання належного їй нерухомого майна.
Позивачем обставини щодо укладення та виконання договору найму нерухомого майна не заперечуються.
Крім того, відповідачем надані пояснення щодо розміру її доходу з урахуванням наявності у неї трьох малолітніх дітей, чоловіка, який не працює, оскільки доглядає за дітьми, необхідність винаймати житло для сім`ї, у наслідок чого, дохід її матері перевищує дохід на кожного члена її сім`ї. Представником позивача указані обставини також не спростовані.
Не можуть бути визнані обґрунтованими також доводи про безпідставне залучення до участі у справі у якості третьої особи служби у справах дітей Святошинської РДА у місті Києві, внаслідок чого суд допустив розголошення подробиць даної справи про приватні сімейні взаємовідносини, оскільки указані обставини не знайшли свого підтвердження. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Київ від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий  	Т.О. Писана    	
Судді  	  К.П. Приходько      	
 	С.О. Журба