Постанова
Іменем України
 
30 квітня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 212/768/17-ц
провадження № 61-47732св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - ПрАТ «Суха Балка») про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 03 квітня 2007 року по 07 травня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді завідуючої складу бази матеріально-технічного забезпечення Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»), після чого з 13 травня 2013 року працювала на посаді архіваріуса Товариства з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» (далі - ТОВ «Криворіжшахтобуд»), 01 листопада 2014 року її було прийнято за переводом на посаду архіваріуса апарату управління Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» (далі - ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка»).
 
У зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, на підставі наказу від 23 травня 2016 року № 94-ос, ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
На момент звільнення стаж роботи ОСОБА_1 становив 9 років та 5 днів, а тому, у відповідності до частини другої статті 6 Закону України «Про відпустки»  від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, тривалість повної відпустки мала становити 28 днів. Тобто, на момент звільнення їй підлягала до сплати компенсація за п`ять днів невикористаної відпустки, однак, в наказі від 23 травня 2016 року № 94-ос у графі компенсація за невикористанні дні основної відпустки зазначено «нуль».
 
ПрАТ «Суха Балка» у день звільнення видав трудову книжку, проте остаточного розрахунку з позивачем не провів, чим порушив приписи статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач вважає, що при звільнені відповідач не провів виплату всіх належних сум, тому вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати згідно зі статтею 117 КЗпП України.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , просила суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку у сумі 712,97 грн та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 23 травня 2016 року по день фактичного проведення розрахунку, без урахування податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та військового збору.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що хоча відповідач, при звільненні ОСОБА_1 , не виплатив компенсацію за невикористану частину відпустки, проте позивачем для розрахунку компенсації за невикористану частину відпустки взято середньоденну заробітну плату, яка розрахована з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та не наведено детального та обґрунтованого розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату при звільненні у розмірі 518,10 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших соціальних платежів. Стягнуто з ПрАТ «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні у розмірі 2 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших соціальних платежів. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Суха Балка» на користь держави судові втрати у розмірі 1 600,00 грн. 
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив із того, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
Апеляційний суд зазначив про те, що на станом на день звільнення позивача із займаної посади - 23 травня 2016 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив компенсацію за п`ять днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 518,10 грн, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.        
 
Крім того, апеляційний суд врахував, що  ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади 23 травня 2016 року та не ставила перед роботодавцем питання щодо неналежного та неповного розрахунку при звільненні. До суду з позовом про стягнення компенсації за частину невикористаної відпустки позивач звернулася лише у лютому 2017 року, тобто більше ніж через півроку після звільнення та просила суд стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у розмірі 712,97 грн, тоді як вона має право на компенсацію у розмірі 518,10 грн. Тому, з урахуванням розміру компенсації невикористаної відпустки позивача, яка не була виплачена позивачу ОСОБА_1 на час звільнення, та істотності цієї суми порівняно з розміром середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зменшив даний розмір з 85 279,04 грн до 2 000,00 грн.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні у розмірі 2 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших соціальних платежів та ухвалити у цій частині нове судове рішення про стягнення з ПрАТ «Суха Балка» середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 23 травня 2016 року по 06 листопада 2018 року у розмірі 85 279,04 грн, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд правильно встановив факт непроведення ПрАТ «Суха Балка» з ОСОБА_1 розрахунку при звільненні та правильно стягнув з відповідача на користь останньої компенсацію за п`ять днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 518,10 грн, проте висновки апеляційного суду в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суперечать вимогам статті 117 КЗпП України.
 
Переконувала, що з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розраховується з 23 травня 2016 року (день звільнення) по 06 листопада 2018 року (день ухвалення судового рішення).
 
У липні 2019 року ПрАТ «Суха Балка» подано відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення.
 
Свою позицію обґрунтовує тим, що при частковому задоволені позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням оспорюваної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 04 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Карпенко С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2018 рокуу малозначній справі, зважаючи на те, що указана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; витребувано матеріали справи № 212/768/17-ц із суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
 
22 липня 2019 року матеріали справи № 212/768/17-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1103/0/226-20 на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року матеріали справи № 212/768/17-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України               (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 з 03 квітня 2007 року по 07 травня 2013 року працювала у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді завідуючої складу бази матеріально-технічного забезпечення.
13 травня 2013 року прийнята на роботу до ТОВ «Криворіжшахтобуд» на посаду архіваріуса.
01 листопада 2014 року прийнята на роботу в шахтобудівельне управління ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») за переводом на посаду архіваріуса апарату управління.
Наказом від 23 травня 2016 року № 94-ос ОСОБА_1 була звільнена, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
Відповідно до витягу з наказу по ПрАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка») від 28 березня 2016 року № ОТ02439 ОСОБА_1 надавалась щорічна чергова відпустка з 03 квітня 2016 року по 25 квітня 2016 року в кількості 23 дні та чотири дні додаткової відпустки за роботу на комп`ютері.
Управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, на підставі звернення ОСОБА_1 , було здійснено інспекційний контроль, яким встановлено, що тривалість основної відпустки для ОСОБА_1 , при працевлаштуванні на ПАТ «Євраз Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка»), мала становити 28 днів у відповідності до частини другої статті 6 «Про відпустки», про що позивача повідомлено листом від 29 вересня 2016 року № к-773-11/04.
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частиною четвертою статті 43 Конституції Українипередбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою  статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
 
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
 
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
 
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
 
Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
 
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
 
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
 
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
 
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
 
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
 
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
 
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
 
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
 
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
 
Вказане відповідає позиції колегії Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого суду, та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову виходив із того, що розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням засад розумності, справедливості та виваженості. 
 
Разом з тим апеляційний суд урахував, що з моменту звільнення ОСОБА_1 - 23 травня 2016 року по день ухвалення судового рішення - 06 листопада 2018 року минуло більше ніж два роки, з яких було 616 робочих днів, тобто розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивача складає 85 279,04 грн (138,44 грн х 616 днів).
 
Також апеляційний суд вказував на те, що ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади 23 травня 2016 року та не ставила перед роботодавцем питання щодо неналежного та неповного розрахунку при звільненні. До суду з позовом про стягнення компенсації за частину невикористаної відпустки позивач звернулася лише у лютому 2017 року, тобто більше ніж через півроку після звільнення та просила суд стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у розмірі 712,97 грн, тоді як вона має право на компенсацію у розмірі 518,10 грн.
 
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції, встановивши, що у ОСОБА_1 виникло право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з урахуванням розміру компенсації невикористаної відпустки позивача, яка не була виплачена позивачу на час звільнення та моменту, коли позивач звернулась до суду з цим позовом, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 117 КЗпП України зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником зазначеної норми.
 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2 000,00 грн, визначеній апеляційним судом. 
 
Посилання касаційної скарги про те, що зазначена справа має значення для формування єдиної правозастосовчої практики не підтвердились.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи               (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	  О. В. Ступак       Г. І. Усик