Постанова 
Іменем України                           
                     
04 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 175/2219/17
 
провадження № 61-1503св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду                 від 24 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В.,             Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:

 

1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері.
 
Позов мотивовано тим, що в період з 25 вересня 2009 року до 03 квітня 2017 року він та відповідач перебували у шлюбі. 
Вказував, що від шлюбу вони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки спільне подружнє життя у них не склалося, вони припинили проживання однією сім`єю. 
 
Зазначав, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не одноразово вказувала на намір переїхати з дітьми до м. Макіївка, Донецької області, тобто до непідконтрольної державі України території. 
 
Вважав за доцільне вирішити питання щодо визначення місця проживання дітей з ним, оскільки відповідач їх вихованням та утриманням не займається, а він матеріально забезпечений, здійснює догляд за дітьми, займається їх вихованням та утриманням. 
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; надати дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Білорусь малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                           у супроводі його, ОСОБА_1 без згоди матері ОСОБА_2 на час проживання у вказаній країні до 05 жовтня 2022 року.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що діти повинні проживати з нею, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи та всі необхідні умови для належного їх розвитку та виховання.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом нею за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Дніпропетровського районний суд Дніпропетровської області                від 22 березня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та об`єднано в одне провадження         з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року у складі судді Шабанова А. М. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області  від 28 вересня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 21 липня 2017 року у цивільній справі                   № 175/2219/17-ц з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей, задоволено.
Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу матері відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до             ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей, відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечитиме їхнім інтересам з огляду на те, що ОСОБА_1 матеріально повністю забезпечує виховання дітей, проживає з ними, піклується про фізичне виховання.
Крім того, суд зазначив, що матір дітей ОСОБА_2 не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояві турботи відносно дітей та участь у вихованні діток і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей ОСОБА_1 щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.
 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон дітей без згоди матері, районний суд вважав, що оскільки законом визначений окремий порядок для надання такого дозволу, відтак, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області           від 05 березня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 
Апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення враховано, що батько виявляє більшу увагу до дітей, турботу про них, прихильність дітей до батька, а можливість створення належних умов для їх виховання, на даному етапі розвитку буде максимально відповідати їх інтересам.
 
Також апеляційний суд врахував факт тривалого проживання дітей саме з батьком (понад півтора роки), що зумовило формування певних зв`язків, середовища, в якому проживають, виховуються і спілкуються діти.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення її зустрічного позову.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що апеляційний суд неправомірно відхилив висновок Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо визначення місця проживання дітей від 03 липня 2018 року № 1-39-1024/0/290-2018, відповідно до якого Дніпровська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з мамою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про відсутність належних умов для розвитку та виховання дітей за місцем її проживання, є неправильними.
 
Стверджує, що експертно-психологічний висновок від 22 жовтня 2018 року є неналежним доказом, оскільки психолог надав лише копію диплома, яку він отримав у 1991 році і не надав жодного документу, який би свідчив про підвищення рівня його кваліфікації за період з 1991 року по 2019 рік.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними.
 
Зазначає, що поданий ОСОБА_2 висновок Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо визначення місця проживання дітей від 03 липня 2018 року № 1-39-1024/0/290-2018 описує обставини тільки зі слів ОСОБА_2 та не містить жодних змістовних обґрунтувань доцільності проживання дітей з матір`ю, отже, не може мати переваги над іншими доказами.
 
Стверджує, що посилання заявника про наявність у неї належних умов проживання не підтверджено доказами та не відповідає дійсним обставинам справи.
 
Звертає увагу на те, що ним створено для дітей безпечне, спокійне та стійке середовище для їх всебічного розвитку, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Кривцової Г. В. від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 січня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25 вересня 2009 року серії НОМЕР_2 (том 1, а. с. 15, 18).
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. 
 
Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 лютого 2012 року серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про народження від 15 листопада 2013 року серії НОМЕР_4 , відповідно     (том 1, а. с. 16, 17).
 
Згідно з договором найму житлового приміщення приватного житлового фонду громадян від 06 вересня 2017 року неповнолітні ОСОБА_3 ,                ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , куди діти виїхали за згодою своєї матері ОСОБА_2                         (том 1, а. с. 96).
 
Відповідно до довідки Державної установи освіти «Ясла-сад № 87»                              м. Гродно (Республіка Білорусь) від 25 вересня 2017 року № 34, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є вихованцями державної установи освіти «Ясла-сад № 87» м. Гродно Республіка Білорусь з 05 вересня                   2017 року (том 1, а. с. 90).
 
ОСОБА_1 матеріально забезпечує виховання дітей у вищезазначеній установі, що підтверджується зокрема довідкою Відділу освіту спорту та туризму адміністрації Октябрського району м. Гродно від 10 жовтня                   2017 року № 2596/01-24 (том 1, а. с. 91).
 
Договором про надання фізкультурно-оздоровчих послуг укладеного                   07 вересня 2017 року та договором про надання фізкультурно-оздоровчих послуг від 12 вересня 2017 року, укладених між ОСОБА_1 та Навчально-спортивною установою «Гродненська спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву № 3» встановлено, що установа надає дітям фізкультурно-оздоровчі послуги за видами придбаного абонементу (том 1, а. с. 92, 93).
 
Відповідно до актів обстеження умов життя та виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданих 28 вересня 2017 року та                        04 вересня 2019 року державною установою освіти «Ясла-сад № 87»                      м. Гродно Республіка Білорусь,  ОСОБА_1 має належні умови проживання (том 1, а. с.94, 95, том 2, а. с. 104-105, 117-119).
16 жовтня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 отримали «вид на жительство» терміном до 05 жовтня 2022 року та свідоцтва про реєстрацію № 3/106 та № 3/107 (том 2, а. с. 4-5, 8-9). 
 
16 жовтня 2017 року ОСОБА_1 отримав «вид на жительство» терміном до 05 жовтня 2022 року та свідоцтво про реєстрацію № 3/105 (том 2,                 а. с.6-7).
 
Відповідно до характеристики від 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 за період роботи у Приватному підприємстві «Асгард» на посаді інженера-проектувальника проявила себе з позитивної сторони, в колективі користується авторитетом, у побуті ввічлива, сором`язлива, не п`є і не курить (том 1, а. с. 127).
 
Згідно з висновком Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо визначення місця проживання дітей                від 03 липня 2018 року № 1-39-1024/0/290-2018, Дніпровська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з мамою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 165-166).
 
Експертно-психологічним висновком від 22 жовтня 2018 року за результатами психологічного обстеження сім`ї ОСОБА_1 в складі: батько ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , практикуючим психологом Ващенко К. Є. встановлено доцільність проживання малолітніх дітей з батьком в м. Гродно Республіки Білорусь (том 1, а. с. 197-205).
 
2.     Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
 
Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
 
При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. 
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що зазначена справа є справою з іноземним елементом, на що суди уваги не звернули і не визначилися з її підсудністю.
 
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 2 частини першої статті 1, статті                75-77 Закону).
 
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
 
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статті 414 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
 
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
 
Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
 
Статтею 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
При цьому статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України.
 
Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року,ратифікованою Україною                10 листопада 1994 року, яка набрала чинності 14 квітня 1995 року (далі - Мінська Конвенція) визначені положення про надання правового захисту громадянам Договірних Сторін та співробітництво в галузі надання установами юстиції правової допомоги по цивільних, сімейних і кримінальних справах.
 
Згідно із частиною першою статті 20 Мінської Конвенції якщо в частинах II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться  орган управління юридичної особи, його представництво або філія.
 
Частинами першою та третьою статті 32 Мінської Конвенції визначено, що правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти.
По справах про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1 і 2 цієї статті.
 
У позовній заяві та зустрічній позовній заяві зазначено, що діти проживають за межами України: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з батьком на території Республіки Білорусь за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачі зазначили, що малолітні діти проживали за межами України, за вказаною адресою у м. Гродно Республіки Білорусь.
 
Проте, суди попередніх інстанцій на вказані норми міжнародного і цивільного процесуального права уваги не звернули, не встановили місце постійного проживання дітей на момент звернення позивача до суду з первісним позовом, дату виїзду дітей за кордон, тривалість та період проживання дітей у Республіці Білорусь.
Крім того, суди не визначилися чи є виключні випадки, передбачені статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», для розгляду справи з іноземним елементом судом України.
 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги                частково обґрунтованими та достатніми для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області              від 05 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                 від 24 грудня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк