Справа № 759/488/19                                                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Горбенко Н.О. 
Провадження № 22ц-824/1948/2020                                                                                                      Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 червня 2020 року                                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків і трьох відсотків річних у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання,
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 249 394, 43 грн.
Обґрунтовує позов тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року було змінено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь матеріальну компенсацію за 1/2 частину у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400,00грн., а також судовий збір в сумі 2254,00грн., а всього - 227 654, 00грн., припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину у спільній частковій власності цієї квартири та визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього житла.
Вказує, що ОСОБА_2 своїх зобов`язань по виплаті цієї грошової компенсації не виконала, що призвело до порушення його прав, через що вимушений звернутися до суду із цим позовом про стягнення з неї штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує, що місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ст. 625 ЦК України щодо штрафних санкцій з тих мотивів, що цією нормою передбачена відповідальність за невиконання грошових зобов`язань саме на підставі договорів, позаяк грошове зобов`язання може виникати безпосередньо не тільки на підставі угод, але і на підставі актів цивільного законодавства та судових рішень і за невиконання цих грошових зобов`язань можуть застосовуватися штрафні санкції, встановлені ст. 625 ЦК України, а тому вважає рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову таким, що не ґрунтується на вимогах закону.
У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що до спірних відносин не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України, оскільки у даному разі правовідносини виникли не на підставі договору, а лише з приводу сплати майнової компенсації вартості за 1/2 частини у спільній частковій власності квартири, тому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені, оскільки штрафні санкції відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню саме за невиконання грошового зобов`язання.
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року у справі №2/759/4269/13 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за Ѕ частину у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400,00 грн. та 2254, 00 грн. судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року вищевказане рішення суду першої інстанції було змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за 1/2 частину у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400,00грн., а також судовий збір в сумі 2254, 00грн., а всього - 227 654, 00грн., припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину у спільній частковій власності цієї квартири та визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього житла.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року, провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних відсотків річних у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання закрито.
Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи вказані судові рішення Верховний Суд виходив зокрема з того, що у даній справі ОСОБА_1 пред`явив позов про стягнення штрафних санкцій саме з підстав невиконання грошового зобов`язання, яке виникло внаслідок поділу майна, що є у спільній частковій власності (а.с.139).
Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання по сплаті грошової компенсації внаслідок поділу майна.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Таким чином, правовий аналіз норм статей 509, 541, 543, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність грошового зобов`язання, яке виникло зокрема з актів цивільного законодавства та підтверджено судовим рішенням, і яке не виконане боржником, є підставою для відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 10 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставин справи та вказаних вимог Закону не врахував, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач пред`явив позовну вимогу про стягнення штрафних санкцій відповідно до ст. 625 ЦК України з підстав невиконання грошового зобов`язання, яке виникло внаслідок поділу майна, що є у спільній частковій власності, і таке право на компенсацію закріплене у ст. 364 ЦК України, а також підтверджене судовим рішенням, і таке зобов`язання є грошовим, оскільки передбачає обов`язок сплати коштів, яке відповідачкою не виконане, то із врахуванням наведеного позивач має право на стягнення з відповідачки суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за період невиконання грошового зобов`язання, право на яке закріплене рішенням суду.
При цьому, позивач просив стягнути штрафні санкції за невиконання грошового зобов`язання за період з 05 грудня 2013 року, після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача суми компенсації та судових витрат, по грудень 2016 року, тому з урахуванням наведеного, сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідачки, становить 21 106 грн. 33 коп. ((227 654 - сума боргу) ? 3 % / 100% / 365 днів ? (1128 - кількість днів прострочення)) та 228 288 грн. 10 коп. інфляційних втрат відповідно до індексів інфляції, які діяли у цей період.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) три відсотки річних у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання у розмірі 21 106 грн. 33 коп. та інфляційні втрати у розмірі 228 288 грн. 10 коп., а всього - 249 394 (двісті сорок дев`ять тисяч триста дев`яносто чотири) грн. 43 коп.
 
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) 6248 грн. 62 коп. судових витрат.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: