Постанова 
Іменем України
 
26 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/4378/18
провадження № 61-19032св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,               Кузнєцова В. О. 
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верба Віталій Миколайович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником - адвокатом Бондаренком Валерієм Олеговичем, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2019 року в складі судді Маштак К. С. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому  2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верби В. М., в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора                         № 32752722 від 06 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М., та запис           № 17847665 від 01 грудня 2016 року про право власності на об`єкт нерухомого майна ПАТ КБ «ПриватБанк», домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позов  мотивований  тим,  що 26 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір № DNL0GA000000940.
 
26 березня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, укладений договір іпотеки. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами              за АДРЕСА_1 .
 
26 березня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначені способи та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором. 
 
01 грудня 2016 року приватним нотаріусомДніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В. М.,                              як державним реєстратором, внесений запис про право власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення державного реєстратора, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Вважає, що приватним нотаріусом при вчиненні реєстраційних дій було порушено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, в частині реєстрації речових прав за відсутності доказів звернення банку до іпотекодавця з письмовою вимогою про усунення порушення кредитного договору, передбаченою статтею 35 Закону України «Про іпотеку». 
Крім іншого, зазначає, що звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на житловий будинок всупереч статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки банком не здійснено оцінку предмета іпотеки. 
 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськавід 14 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32752722 від 06 грудня                     2016 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В. М., та запис           № 17847665 від 01 грудня 2016 року про право власності на об`єкт нерухомого майна ПАТ КБ «ПриватБанк», домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що приватному нотаріусу, як державному реєстратору, всупереч Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку» не надано доказів вручення ОСОБА_1 письмової вимоги кредитора про усунення порушень кредитного договору           у визначений строк та не надано документів, які  підтверджують вартість предмету іпотеки на момент його перереєстрації на іпотекодержателя.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня                    2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська             від 14 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до Верховного Суду                 із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення місцевого та апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала повідомлення про усунення порушень кредитного договору; заперечень щодо переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя не висловила. Приватному нотаріусу наданий необхідний пакет документів для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком. Зазначено,                  що приватний нотаріус не має права на безпідставну відмову в прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії. 
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року відкрито провадження              у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                    у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У листопаді 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 26 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № DNL0GA0000006940, за яким останній отримав кредитні кошти в розмірі 84 780 доларів США.
 
26 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
 
26 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким погоджено спосіб та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором.
 
На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                        від 06 грудня 2016 року, індексний номер 32752722, прийнятого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М., проведено державну реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Судами також встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази направлення ПАТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги на адресу                 ОСОБА_1 , в якому банк повідомив останню про порушення кредитного зобов`язання; вимагає виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк; попереджує про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
 
Мотивувальна частина
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи                     в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Таким чином, відповідно до вимог наведених положень закону, а також враховуючи умови договору іпотеки, кредитор набуває право                                    у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання основного зобов`язання.
 
Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.                   В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Згідно зі частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, заявник подає: копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений                          у відповідній письмовій вимозі.
 
Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.
 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статі 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.
 
Таким чином, суд першої інстанції та апеляційний суд, встановивши,                     що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів направлення                            ОСОБА_1 повідомлення відповідно до вимог частини                                 першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», обґрунтовано                       дійшли до висновку про задоволення позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги щодо наявності у матеріалах справи доказів надсилання ОСОБА_1 письмової вимоги зводяться до переоцінки наявного в матеріалах справи копії реєстру поштових відправлень-рекомендованих листів претензії до боржників, за результатами оцінки якого апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність факту надсилання позивачу вимоги про усунення порушень, оскільки вказаний документ не свідчить, що ОСОБА_1 відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» направлено саме вимогу про усунення порушень. Поштове повідомлення, на яке посилається відповідач в суді апеляційної інстанції, датоване 09 листопада 2017 року, тоді як реєстраційні дії приватний нотаріус вчинив 06 грудня 2016 року.
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Крім іншого, судами також вірно зазначено, що ненадання приватному нотаріусу документів, які підтверджують вартість предмету іпотеки на момент його перереєстрації на іпотекодержателя є порушенням положень частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях,             з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо  подання обґрунтування, що випливає                          зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,                           від 18 липня 2006 року).
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану представником - адвокатом Бондаренком Валерієм Олеговичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов