Постанова
Іменем України        
                    
20 травня 2020 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 642/3001/17
провадження № 61-42147св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківжитло»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» про визнання додаткової угоди укладеною,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 12 січня 2006 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» (далі - ТОВ «Харківжитло») було укладено договір № 21/1 про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (надалі - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався в строк до вересня 2010 року збудувати будинок АДРЕСА_1 , ввести його в експлуатацію та передати йому за актом приймання-передачі 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 204,8 кв. м, а він зобов`язався сплатити вартість нерухомого майна у розмірі 440 953 грн, що еквівалентно 87 317 доларів США. 
На виконання умов договору він сплатив 55 009 грн, але будівельні роботи у листопаді 2008 року припинені, будівництво не завершено. 
16 травня 2017 року він направив на адресу ТОВ «Харківжитло» пропозицію укласти додаткову угоду, якою погодити новий графік платежів та внести зміни до договору щодо вартості його предмета, проте відповіді на пропозицію у встановлений строк не отримав.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати укладеною додаткову угоду                          від 16 травня 2017 року до договору № 21/1 про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями від 12 січня 2006 року у запропонованій редакції.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2017 року у складі судді Грінчук О. П. позов задоволено.
Визнано укладеною додаткову угоду від 16 травня 2017 року до договору про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями                   № 21/1 від 12 січня 2006 року, в наступній редакції:
Додаткова угода
до Договору про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями № 21/1 від 12 січня 2006 року
місто Харків                                                                                                              16.05.2017 року
ТОВ «Харківжитло», в особі Директора Гаращенко Р. О., який діє на підставі Статуту, що в подальшому іменується «Товариство», з одного боку, та громадянин України                         ОСОБА_1 , паспорт мерії НОМЕР_1 , виданий 23 березня 1998 року Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, що в подальшому іменується «Пайщик», з іншого боку, при сумісному згадуванні - «Сторони», а кожна окрема - «Сторона», з власної волі, незалежно від волі інших осіб, з метою реального настання правових наслідків, уклали цю Додаткову угоду (надалі - Угоду) до Договору про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями № 21/1 від 12 січня 2006 року (надалі - Договір) про наступне:
З врахуванням здійснених платежів, на загальну суму 55 009,11 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ять грн 11 коп.), внести зміни до Договору, виклавши п. 3.2. в наступній редакції:
«3.2. Оплата здійснюється відповідно до наступного графіку платежів:
- протягом 30 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64 305,57 грн.
- протягом 60 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64 305,57 грн.
- протягом 90 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64 305,57 грн.
- протягом 120 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64305,57 грн.
-протягом 150 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64 305,57 грн.
- протягом 180 днів, з моменту підписання акту приймання-передачі, двостороннього письмового документу, підписаного «Товариством» та «Пайщиком», який засвідчує факт передачі Нежитлового приміщення у власність «Пайщика» - 64 305,57 грн.
Внести зміни в Договір, виклавши п. 3.4. в наступній редакції:
«3.4. Сторони дійшли згоди, щодо вартості нежитлового приміщення, визначеної п. 3.1. Договору що становить 440 953,38 (чотириста сорок тисяч дев`ятсот п`ятдесят три грн 38 коп.), є обґрунтованою ринковою вартістю та перегляду не підлягає.»
З моменту укладання цієї Додаткової угоди, Додаток № 3 до Договору № 21/1 від 12.01.2006 року є недійсним.
Інші умови Договору залишаються без змін.
Угода набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками, за наявності скріплення печатками Сторін.
Ця Угода складена в двох екземплярах, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної зі Сторін, і є невід`ємною частиною Договору.
«Пайщик»  ОСОБА_1 _______________________ ОСОБА_1 | «Товариство» ТОВ «Харківжитло» ____________________ Р. О.
Гаращенко Стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що одержавши пропозицію позивача укласти додаткову угоду, ТОВ «Харківжитло» у межах встановленого строку відповіді на пропозицію не надало, у зв`язку з чим є таким, що прийняло пропозицію, тому є підстави для визнання додаткової угоди до договору укладеною.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Харківжитло» задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, які б свідчили про прийняття пропозиції позивача укласти додаткову угоду, тому на порушення норм матеріального права суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання додаткової угоди укладеною.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на фактичні обставини справи, оскільки позивачем була зроблена пропозиція із застереженням щодо дій відповідача, а саме - відсутність відповіді є прийняттям пропозиції. Відповідачем за час судового розгляду не було надано жодного доказу вчинення дій, направлених на відмову від укладення додаткової угоди або укладення її на інших умовах.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, є помилковим, оскільки обмежене тлумачення судом статті 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови йому у реалізації його права на судовий захист. 
Товариство подало апеляційну скаргу з пропуском строку на її подання.  Апеляційний суд на порушення норм процесуального права розглянув її за відсутності клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, без виклику сторін, чим порушив права позивача, передбачені статтею 43 ЦПК України. 
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 січня 2006 року між ОСОБА_1. та ТОВ «Харківжитло» було укладено договір № 21/1 про пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями.
Згідно з умовами зазначеного договору та додатків до нього, ТОВ «Харківжитло» зобов`язалося у строк до вересня 2010 року збудувати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ввести його в експлуатацію та передати позивачу за актом приймання-передачі 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 204,8 кв. м, що розташоване на відмітці - 4,850.
Нежитлове приміщення згідно із додатком № 1 до договору повинно було мати наступні характеристики - цементна стяжка підлоги; металопластикові склопакети; вхідні двері; вхідні металеві двері; будинок не облаштований сміттєпроводом; встановлені лічильники гарячої та холодної води, електроенергії; розведене опалення в нежитловому приміщенні; підведення систем водопостачання (гарячого та холодного), також каналізації, електропостачання з облаштуванням розподільчого щиту; підведення кабелю телекомунікаційної системи (телефон, кабельне телебачення, доступ до Інтернету).
Відповідно до пункту 3.1. договору вартість 1 кв. м зазначеного нежитлового приміщення була визначена в розмірі 4 306,18 грн, що складало 852,71 доларів США, та погоджено вклад у будівництво нежитлового приміщення в сумі 440 953,38 грн, що склало 87 317,50 доларів США.
Позивач на виконання умов договору здійснив наступні платежі: 13 серпня 2008 року - 36 672,73 грн; 16 вересня 2008 року - 9 168,19 грн; 14 жовтня 2008 року - 9 168,19 грн, всього - 55 009,11 грн, що склало 10 892,98 доларів США.
З листопада 2008 року відповідачем були зупинені будівельні роботи. Будь-яких повідомлень, щодо причин зупинки будівництва, терміни цієї зупинки, нову дату закінчення будівництва та передачі нежитлових приміщень на адресу позивача не направлялося.
На час розгляду справи будівництво не завершено. Зупинка будівництва стала підставою зупинення оплати за договором зі сторони позивача.
Пунктом 4.3. зазначеного договору передбачено право відповідача розірвати договір в односторонньому порядку в разі порушення строків оплат, але закріплює те, що у разі погодження нового графіку платежів договір продовжує свою дію.
16 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача із листом, який був отриманий останнім 18 травня 20017 року, з пропозицією укласти додаткову угоду від 16 травня 2017 року до договору, якою погодити новий графік платежів та внести відповідні зміни до договору.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали Ленінського районного суду Харківської області.
18 вересня 2018 року справа № 642/3001/17 надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада  2010 року № 30, (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,  Фаловської І. М.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною першою статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.
Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.
Разом з тим, згідно зі статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Виходячи з тлумачення частини другої статті 205 ЦК України і частини другої статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.
Таким чином, додаткова угода до договору про пайову участь у будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями від 12 січня 2016 року № 21/1 є укладеною з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі або законі не висловив заперечень проти договору (мовчання).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання додаткової угоди укладеною, оскільки у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачами дій, які б свідчили про прийняття пропозиції позивача укласти додаткову угоду.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що умовами додаткової угоди, а саме пунктом 5, передбачений порядок набрання чинності цієї угоди, зокрема вона вступає в силу саме з моменту її підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін, тому невисловлення заперечень проти укладення додаткової угоди (мовчання) не можна визнати укладенням цієї угоди (акцептом).
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач подав апеляційну скаргу з пропуском строку на її подання, а апеляційний суд на порушення норм процесуального права розглянув її за відсутності клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;                            3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (частини перша, друга статті 284 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Із матеріалів справи встановлено, що 25 січня 2018 року ТОВ «Харківжитло» подало засобами поштового зв`язку заяву про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 04 квітня 2018 року заяву залишено без задоволення.
04 травня 2018 року ТОВ «Харківжитло» засобами поштового зв`язку подало апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2017 року, тобто в межах строку, встановленого нормами ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Судді: | І. В. Литвиненко
| В. С. Висоцька
| І. М. Фаловська