Справа № 462/7338/19                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/1113/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2020, постановлене в складі головуючого судді Боровкова Д.О., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
                               
                                       в с т а н о в и л а:

25 листопада 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 жовтня 2011 року в розмірі 83 666, 14 грн., з яких: 39 103, 92 грн. заборгованість за тілом кредиту, 37 037, 85 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3 064, 08 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 3 960, 29 грн. штраф (процентна складова). Також, просив стягнути 1 921, 00 грн. судових витрат. 
Вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 10 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладанні договору відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Крім того, умовами договору була передбачена відповідальність за порушення строків платежів по грошових зобов`язаннях, передбачених кредитним договором у вигляді сплати пені та штрафу. Відповідач взятих на себе зобов`язань перед банком не виконує, суму кредиту не повертає. В зв`язку з наведеним, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 10 000 грн. 00 коп. боргу та судовий збір у розмірі 1 921 грн. 00 коп. 
У решті позову відмовлено. 
Позивач АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом та простроченим тілом кредиту, процентів та пені не погодився і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржується.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що вимога про стягнення тіла кредиту та простроченого тіла кредиту є правомірною, оскільки 31.07.2017 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 та додаткову картку № НОМЕР_2 . На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Із виписки по рахунку вбачається, що відповідач скористався сервісом «Оплата частинами». Так як відповідач самостійно не вносив кошти на погашення заборгованості за сервісом «Оплата частинами», то заборгованість за даною послугою погашалась банком за рахунок овердрафту встановленого на кредитну картку, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом , є більшою, ніж сума вставленого кредитного ліміту. 
Зазначає, що відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорював, не довів, що підписуючи Анкету-заяву ознайомлювався з іншими Умовами і правилами, ніж ті, що містяться в матеріалах справи. З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що він частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. 
Вважає безпідставним застосуванням судом до спірних правовідносин висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у цивільній справі №342/180/17-ц, оскільки за змістом зазначеної постанови відповідачі заперечували проти факту ознайомлення їх із тією редакцією Витягу Умов та правил, що були долучені до матеріалів справи. В той же час по даній справі відповідач жодних заперечень з зазначеного приводу суду не надав. Крім того, з відповідача підлягають стягненню проценти та штрафи, передбачені ст. 611 ЦК України. 
       Просить заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. 
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 83 666, 14 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Згідно з розпорядженнями голови Львівського апеляційного суду та на підставі рішення зборів суддів Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вирішено тимчасово, з 19 березня до 22 травня 2020 року, не розглядати справи у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. 
Однак, зазначені обмеження не стосуються, зокрема, цивільних справ, які призначені до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а також у разі подання заяв учасниками про розгляд справи у їх відсутність.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» частково, суд першої інстанції виходив  з того, що до стягнення з  ОСОБА_1  підлягають фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 10 000, 00 грн., які в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав банку.За відсутності в матеріалах справи доказів про узгодження між сторонами збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів, суд не вбачав підстав для їх стягнення.
Відмовляючи у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про розмір та умови сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Враховуючи те, що у анкеті-заяві позичальника від 06 жовтня 2011 року відсутні умови договору про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а також, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсутні підстави для їх стягнення.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково.
Як вбачається із матеріалів справи,06 жовтня 2011 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.7).
У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач підписавши заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-25), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21 серпня 2017 року станом на 17 липня 2019 (а.с. 6), копію анкети-заяви позичальника від 06 жовтня 2011 року, підписану відповідачем (а.с. 7), копію паспорта відповідача ОСОБА_1 (а.с. 26), довідку про отримані відповідачем кредитні картки ( а.с. 49) та виписку про рух коштів по рахунках за період з 31.07.2017 по 01.07.2019 (а.с. 50-51).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 17.07.2019 року становить 83 666,14 грн., з яких: 39 103,92 грн. заборгованість за тілом кредиту, 37 037, 85 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3064, 08 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 3 960, 29 грн. штраф.
Разом з тим, анкета-заява позичальника від 06 жовтня 2011 року не містить ніяких даних про умови кредитування, в тому числі про кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії тощо.
Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 06 жовтня 2011 року процентна ставка не зазначена, лише міститься персональні дані, визначено вид кредитної карти, а саме платіжна картка кредитка «Універсальна» та не зазначений бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Унівесальна»/ GOLD (а.с. 7 зворот).
При цьому, обґрунтовуючи своє право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного Договору.
Проте, наявний в матеріалах справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача, та дати його складання (а.с.9-25).
Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Між тим, матеріали справи не містять доказів, що саме надані позивачем Витяг з Умов та Витяг з Тарифів розумів відповідач та ознайомився й погодився з ними, підписуючи анкету-заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, надання овердрафту із нарахуванням за нього відсотків та сплати неустойки (пені, штрафів) саме в зазначених в них розмірах і порядках нарахування. Водночас й у анкеті-заяві відсутні відомості про умови кредитування, які проценти встановлено за користування кредитом та овердрафтом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії. 
Колегія суддів вважає, що до даних правовідносин у цій частині судом першої інстанції вірно застосовано законодавство, адже без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, за відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та про строк повернення кредиту (користування ним), надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин, зокрема, в оскаржуваній частині рішення.
За таких міркувань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Також відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником ОСОБА_1 кредитор АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.
А відтак, враховуючи викладене й те, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві не визначено розміру та підстав стягнення з позичальника процентів за користування кредитними коштами, пені та інших штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також не визначено розміру та порядку внесення щомісячного платежу на погашення наданого банком кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, колегія суддів, із урахуванням наведених вище норм матеріального права та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості по її складових частинах, зокрема, по відсотках за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату боргу і штрафів - фіксованої частини та процентної складової. 
Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів (довідка про отримані відповідачем кредитні картки ( а.с. 49) та виписка про рух коштів по рахунках за період з 31.07.2017 року по 01.07.2019 року (а.с. 50-51)), колегія суддів приходить до висновку про неправильність нарахування банком заявлених у розрахунку сум заборгованості по тілу та простроченому тілу кредиту.
Так, пункт 1.1.1. доданих до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг визначає терміни і поняття, при цьому поняття «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту» в ньому відсутні.
Відповідно до п.п. 1.1.1.38 кредит (кредитний ліміт) – це розмір коштів, що надаються банком Клієнту на строк, обумовлений в Договорі, на умовах платності та зворотності
Згідно п.п. 1.1.144 офердрафт – це короткостроковий кредит, який Банк надає Клієнту у разі, якщо сума операції перевищує суму залишку коштів на його рахунку, в розмірі ліміту кредитування. 
П.п.1.1.160 передбачено, що прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений Договором. 
Із доводів апеляційної скарги Банку вбачається, що збільшення тіла кредиту понад встановлений розмір кредитного ліміту відбулося у зв`язку з наданням банком овердрафту. ОСОБА_1 скористався послугами «Оплата частинами» та вийшов за межі встановленого на кредитну картку кредитного ліміту, що підтверджується випискою за період з 06.10.2011 року по 17.07.2019 року. Таким чином, розмір заборгованості станом на 17 липня 2019 року становить за тілом кредиту 39 103, 92 грн., за простроченим тілом кредиту 37 037,85 грн.
Разом з тим, в анкеті-заяві вказаний бажаний кредитний ліміт не зазначений, в позовній заяві банк вказував, що надав позичальнику ОСОБА_1 10 000, 00 грн. Даних про встановлення кредитного ліміту та його зміни матеріали справи не містять. 
З виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що кредитний ліміт ОСОБА_1 було встановлено за картковим рахунком НОМЕР_3 . В той же час згідно довідки про видані картки, відповідачу ОСОБА_1 картка з таким номером не видавалась. 
При цьому, сума вказана в розрахунку тіла кредиту та простроченого тіла кредиту складає 76 141, 77 грн. (39 103,92 грн. - тіло кредиту + 37 037,85 грн. - прострочене тіло кредиту), вказана у виписці про рух коштів саме по картковому рахунку НОМЕР_3 , така значно перевищує кредитний ліміт 10 000, 00 грн., не включає щомісячних платежів «Оплата частинами» за рахунок овердрафту і у сумі 57 257, 36 грн. (57 733, 76 грн. – 476, 40 грн.) складається із самостійного списання банком з картки, яка відповідачу не видавалась, процентів за користування кредитним лімітом, та пені за прострочення по кредиту, які, як встановлено вище, договором не передбачені. 
З виписки про рух коштів по рахунку відповідача ОСОБА_1 (а.с. 49-51) вбачається, що за кредитними картами, які йому згідно наданої позивачем довідки видавались 31.07.2017 року (5168 **** ** НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ), з липня 2017 по лютий 2018 року позивач користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, переказів з карти, оплати карткою першого платежу за покупку, переказу коштів, а також відбувалось сплата щомісячних платежів в сумі по 1 485, 72 грн. по сервісу «Оплата частинами», і таким чином за період з 31.07.2017 року по 06.02.2018 року відповідач витратив 25 220 грн. 84 коп. та поповнив рахунки на суму 5 888 грн. 00 коп. Відповідач даних про отримані картки та відомостей з виписки про рух коштів по рахунках за отриманими картками не спростував. Таким чином, згідно наданих позивачем доказів, заборгованість позивача за кредитом складає 19 332 грн. 84 коп. (25 220, 84 – 5 888, 00) і саме така сума підлягає стягнення з відповідача в користь позивача. 
Отже, Банком не доказано належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту в сумі із тілом кредиту складають саме фактично отримані кошти ОСОБА_1 .
За викладеного доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за тілом кредиту складається з двох складових, а саме: заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки банк розрахував заборгованість за простроченим тілом кредиту не у відповідності до умов, що узгоджені між сторонами. А тому суд першої інстанції правильно визнав, що нараховану поза межами умов договору суму заборгованості за простроченим тілом кредиту не можна вважати обґрунтованою.
Між тим, беручи до уваги, що випискою по рахунку підтверджено факт використання кредитних коштів, то з огляду на те, що такі кошти добровільно не повернуті АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за фактично отриманою сумою кредитних коштів підлягає стягненню з боржника.
Колегія суддів вважає, що банком доведено використання позичальником кредитних коштів та невиконання обов`язку щодо їх повернення кредитору, оскільки з виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами.
Суд першої інстанції неналежно проаналізував розрахунок заборгованості, довідку про видані картки та виписку про рух коштів по рахунку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі кредитного ліміту 10 000 грн. 00 коп. Тому рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача 19 332 грн. 84 коп. заборгованості за тілом кредиту. 
Правові позиції, на які покликається апелянт в поясненнях до апеляційної скарги, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі висловлені у справах, обставини у яких не є подібними з обставинами у даній справі.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення простроченого тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів), постановлено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному і всебічному з`ясуванні всіх дійсних обставини спору сторін. Суд у цій частині вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення в цій частині та задоволення поданої апеляційної скарги в цій її частині, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, не відповідають обставинам справи, то у цій частині таке слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цієї позовної вимоги в сумі 19 332 грн. 84 коп. 
       Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 1 921, 00 грн. судового збору (а.с. 33), а за подання апеляційної скарги – 2 881, 50 грн. (а.с. 74).
       Приймаючи до уваги, що рішення суду частково скасоване, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 1109 грн. 72 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 21 травня 2020 року. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

                                               П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 000, 00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.10.2011 року в сумі 19 332 грн. 84 коп. – тіла кредиту.
В задоволенні решти позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, код ЄДРПОУ 14360570) 1109 грн. 72 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.