ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року	Львів	Справа № 460/3391/19 пров. № А/857/2908/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №460/3391/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС України у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (головуючий суддя першої інстанції Комшелюк Т.О., час ухвалення справу розглянуто в порядку письмового провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту - 13 січня 2020р.),-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 19.06.2018 № 0110532-5202-1705 на суму 4899,20грн; № 0110533-5202-1705 на суму 1460,16грн; № 0110534-5202-1705 на суму і 6406,40грн. 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлені рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16.02.2017, оскільки таке рішення прийняте поза межами встановлених законодавством строків. При цьому, податковим законодавством гарантується стабільність у питаннях встановлення податків і зборів. Тобто, податок має застосовуватися згідно рішення Дубровицької міської ради №185 від 14.07.2016. Окрім цього також стверджує, що на приміщення гаража рішенням Дубровицької міської ради №185 від 14.07.2016 пп. «б» пп.1.3 п.1 встановлено ставку податку у розмірі 0 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Однак, рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16.02.2017 внесені зміни до рішення Дубровицької міської ради № 185 від 14.07.2016, в якому пп. 1.3 п. 1 викладено в новій редакції, зокрема додано пп. «д», за змістом якого встановлено 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року на гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки. Але, пп. «б» пп.1.3 п.1 рішення Дубровицької міської ради №332 від 16.02.2017  щодо застосування ставки 0 відсотків на гаражі залишився без змін, як і в рішенні № 185 від 14.07.2016. Отже є неоднозначність застосування правових норм, а в разі неоднозначності, рішення має прийматися на користь платника податків. Просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, і недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зокрема апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував, що підпунктами 12.3.1.-12.3.7. пункту 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України передбачено, що місцеві ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів у порядку, визначеному Податковим Кодексом Укпаїни. Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим. Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що Податковий кодекс України гарантує стабільність у питаннях встановлення податків і зборів, визначаючи, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України). Таким чином, будь-які зміни до елементів податків та зборів не можуть запроваджуватися раніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.
Керуючись цими положеннями, міська рада для встановлення місцевого податку на нерухоме майно на 2017 рік, повинна була прийняти та оприлюднити рішення про встановлення відповідного податку до 15 липня 2016 року. Рішення Дубровицької міської ради від 16.02.2017 року № 332 прийняте і набуло чинності з 16 лютого 2017 року, але застосовується з 01 січня 2017 року, тобто рішення прийняте у звітному податковому році - 2017, що здійснено всупереч Податковому кодексу України. Тому, дане рішення не може встановлювати ставки податків на 2017 рік і діяти протягом цього року. У свою чергу суд повинен був врахувати, що відповідач повинен був застосувати те рішення про встановлення ставок податку, яке прийняте у порядку, визначеному Податковим кодексом України і яке згідно з положеннями Податкового кодексу допускається до застосування. Тобто, відповідач повинен був застосувати рішення Дубровицької міської ради, яке було прийняте рішенням Дубровицької міської ради від 14 липня 2016 року № 185, а не рішення Дубровицької міської ради від 16.02.2017 року № 332. Але суд першої інстанції цього не врахував.
Окрім того, рішенням Дубровицької міської ради від 16.02.2017 року № 332 «Про внесення змін до рішення міської ради від 14 липня 2016 року № 185 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м.Дубровиця» встановлено ставку податку 0% для об`єктів нерухомого майна, які використовуються без отримання прибутку, до яких належать гаражі, а також окремо встановлено ставку податку в розмірі 1% для гаражів (наземних та підземних). Тобто, у даному випадку рішення органу місцевого самоврядування дозволяє оподатковувати такий об`єкт нерухомого майна, як гараж, за ставкою 0% або 1% від мінімальної заробітної плати, незалежно від місця його розташування. Однак, суд першої інстанції безпідставно відніс даний гараж до об`єкту оподаткування, незважаючи на те, що даний об`єкт не використовується для отримання прибутку, а це відповідно до рішень міської ради є визначальною умовою для віднесення гаражів до об`єкту оподаткування. Відповідач також не надав доказів, що об`єкт використовується для отримання прибутку.
Також суд першої інстанції не врахував, що при виникненні розбіжностей між Податковим кодексом і іншим законодавством у п. 5.2. ст. 5 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Однак суд першої інстанції дану норму матеріального права не застосував.
Крім цього зазначає про те, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував норму матеріального права - пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України яка передбачає принцип презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу та  не застосував норми матеріального права - п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, якою передбачено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
З урахуванням наведеного вище просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні проведено заміну відповідача Головного управління ДФС у Рівненський області на його правонаступника Головне управління ДПС у Рівненський області. 
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що доводи та посилання позивача, які повторно зазначаються в апеляційній скарзі, на неоднозначність положень рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 № 332, в частині пп. «б» та пп. «д» пп.1.3 п.1 щодо застосування ставки податку на гаражі є помилковими. Зокрема зазначає, що у 2017 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, і, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Окрім того, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок. Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.  Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 31.10.2012, позивачу належить право власності на 1/3 частину приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та скло приймальний пункт по АДРЕСА_1 області площею 153,1кв.м.
Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 28.05.2015 року, ОСОБА_1 є власником 1/3 частини будівлі кінотеатру № 4 по АДРЕСА_2 площею 200,2кв.м.
Згідно договору дарування від 28.05.2015, позивачу належить право власності на 1/3 частину будівлі гаража по АДРЕСА_2 площею 45,63кв.м .
19.06.2018 Головним Управлінням ДФС у Рівненській області винесені податкові повідомлення-рішення №00110532-5020-1705, №0110533-5202-1705, № 0110534-5202-1705,  якими позивачу визначено суму податкових зобов`язань за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за 2017 рік.
Вважаючи дані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що при прийнятті оскаржуваних рішень, суб`єкт владних повноважень діяв правомірно, в межах та спосіб визначений законом.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Спірним питанням між сторонами у даних правовідносинах є питання розміру ставки податку на нерухоме майно для об`єктів нежитлової нерухомості, який повинен застосовуватися у 2017 році та неоднозначність щодо ставки податку на гаражі.
Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно з пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин,) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо  встановлення місцевих податків та зборів.
Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 14.07.2016 №185, встановлений податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Дубровиця. Зокрема, для інших будівель (приміщень), як типу об`єктів нежитлової нерухомості (частина будівлі кінотеатру, частина будівлі магазину та скло приймального пункту), якою володіє позивач, встановлена ставка податку на нерухоме майно у розмірі 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.
Згідно пп. «б» пп.1.3 п.1 Рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 14.07.2016 № 185, встановлено ставку податку у розмірі 0 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів нежитлової нерухомості в частині господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку.
Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 №332, внесені зміни до рішення від 14.07.2016 №185, а саме: змінена ставка податку на нерухоме майно, у розмірі 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) періоду для: гаражів (пп. «д» пп. 1.3 п.1), для торгівельних будівель (пп. «ґ» пп. 1.3 п.1), для інших будівель (пп. «ж» пп. 1.3 п.1).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 № 332 прийнято поза межами цього строку.
Разом з тим, пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Законом України від 20 грудня 2016 року №1791-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», установлено що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Отже, у 2017 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, і, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Окрім того, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно вказав, що Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №803/1307/17 (К/9901/927/17).
Отже позивач зобов`язаний сплачувати податок на нерухоме майно, оскільки згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266. Ї статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Доводи та посилання позивача на неоднозначність положень рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 № 332, в частині пп. «б» та пп. «д» пп.1.3 п.1 щодо застосування ставки податку на гаражі  суд першої інстанції також вірно вважав помилковими, оскільки як слідує із пп. «б» пп.1.3 п.1 наведеного рішення, для об`єктів нежитлової нерухомості в частині господарських (присадибних) будівель ((допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку встановлена ставка податку у розмірі 0 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.
Підпунктом «д» підпункту 1.3 пункту 1 встановлений 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року на гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки.
За змістом пп. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єктами житлової нерухомості визначені будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.
Згідно із пп. 14.1.129.1. пп. 14.1.129 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно -, півтора поверховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.
Відповідно до пп. 14.1.129.2 п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків;
Дачний будинок - житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку (пп. 14.1.129.3 п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до пп. 14.1.129-1 пп. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;  ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Отже, гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки (пп. «ґ») та господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо (пп. «е») є різними об`єктами нежитлової нерухомості.
При чому, господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, розташовуються, як правило, безпосередньо поряд з індивідуальним (садибним) житловим будинком чи, садовим, дачним будинком.
Із матеріалів справи слідує, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , а гараж, на який нарахований податок, знаходиться за адресою вулиця Миру
Судом першої інстанції вірно зауважено, що гараж є господарською (присадибною) будівлею та до нього застосовується ставка податку у розмірі 0 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року згідно рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 16.02.2017 №332, якщо гараж знаходиться за місцем знаходження індивідуального (садибного) житлового будинку чи садового, дачного будинку, а позивачем не надано суду доказів того, що за адресою гаража по АДРЕСА_2 знаходиться його індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий чи дачний будинок.
Крім цього, вказаний гараж знаходиться за тією ж адресою, що і будівля кінотеатру №4, власником 1/3 частини якої є позивач.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки гараж позивача розташований за іншою адресою, а докази того, що за місцезнаходженням гаража по АДРЕСА_2 знаходиться індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий чи дачний будинок позивача відсутні, то відповідно такий гараж в силу пп. «г» 14.1.129-1 пп. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14, пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, є об`єктом оподаткування.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіривши оскаржені позивачем рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності не дають підстави вважати що рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007, заява №803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010, заява №6689/03), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІУ (із наступними змінами та доповненнями) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на податковий кредит з податку на додану вартість за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник податку на додану вартість не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник податку на додану вартість не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та є тотожними до позовної заяви, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання. Крім того, наведені факти зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №460/3391/19 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 05.06.2020р.