ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2020 року           справа №200/1891/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

    Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року (повне судове рішення складено 25 березня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1891/20-а (суддя в І інстанції Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,  -
                                                                              ВСТАНОВИВ:
          У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (надалі - ГУНП в Донецькій області, відповідач) у якому просив суд:                                                                                                                         - визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018 роки;                                                                                                                                            - стягнення компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 181641,26 грн. за 56 календарних днів;                                                                      - стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з врахуванням індексу інфляції починаючи з 18.10.2018 по день винесення рішення. На день подачі позову сума складає 214336,7 грн.;                                                                      - стягнення моральної шкоди у сумі 10000 грн.;                                                                      - допущення до негайного виконання рішення в частині стягнення грошових коштів.          Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.11.2015 року позивач був прийнятий на службу до Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Наказом ГУ НП в Донецькій області від 09.10.2018 року №436 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 18.10.2018 року із визначеною вислугою років для виплати одноразової допомоги при звільненні - 11 років 02 місяця 4 дні та невикористаною відпусткою за 2018 рік у кількості 1 доба. Однак, в день звільнення позивача повний розрахунок по грошовому забезпеченню не був здійснений відповідачем, так як позивачем не було використано додаткову відпустку строком 14 календарних днів на рік відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2018 роки. Вважаючи такі дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.                                                            Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 18 жовтня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2015 року по 2018 рік відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.           
          Не погодившись з таким судовим рішенням, позивачем та відповідачем на зазначене судове рішення подано апеляційні скарги.                                                                                 Позивач в апеляційній скарзі просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 181641,26 грн. за 56 календарних днів;           стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з врахуванням індексу інфляції починаючи з 18.10.2018 по день винесення рішення. На день подачі позову сума складає 214336,7 грн. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а залишити без змін.                                                                                                    В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що суд першої інстанції в супереч позовним вимогам взагалі не вирішував питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми грошової компенсації, а лише вирішував питання щодо зобов`язання вчинити відповідача дії по нарахуванню та виплаті грошової компенсації.                      Відповідач в апеляційній скарзі просить          скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.                                                                                                              В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено про відсутність підстав для виплати грошової компенсації позивачеві за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, оскільки поліцейським, які звільняються зі служби, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не надається.                                                                                          Позивачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить апеляційну скаргу повернути відповідачу, у зв`язку з тим, що вона подана з порушенням Конституції України. Вимоги, які викладені в апеляційній скарзі позивача задовольнити.                                                                                                                         Відповідачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено - без змін. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким у заловоленні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.                                                                                          Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.                              Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.                                                                      Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити з наступних підстав.                                                                                                    Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.                               ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (а.с. 11-12).                                                                                Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 позивач має статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 19).                                                                                          Наказом ГУ НП в Донецькій області від 09.10.2018 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 - інспектора сектору кадрового забезпечення Центрального відділу поліції звільнено зі служби в поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію" з 18 жовтня 2018 року (а.с. 14).                                        Відповідно до листа ГУ НП в Донецькій області від 29.01.2020 року №51/12/01-2020, згідно з обліками управління кадрового забезпечення позивач протягом 2015-2018 років додаткової відпустки, як учасник бойових дій не використовував, рапортів щодо надання додаткових відпусток як учаснику бойових дій залишених без розгляду не має, що також підтверджується довідкою від 10.03.2020 року №911/12/03-2020 (а.с. 15).                              Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся з цим позовом до суду.                                                            Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив наступне.          Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.          Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.                                        Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.          Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.                                                                                                    
          Статтею 162 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.                                                                                                              На підставі частини 8 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.          Частиною 17 статті 101 Закону №2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.                                                                                                                                  Згідно з частини 18 статті 101 Закону №2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.                                                  З огляду на частину 19 статті 101 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.                    При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ та Законі України "Про оборону України" від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ.                                                            Таким чином, під час особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки".                                                                      Разом з тим, відповідно до частини 14 статті 101 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.                                                                                Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.                                                            У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.                                                                                Із системного аналізу зазначених норм суд дійшов висновку, що припинення надання відпустки під час особливого періоду не свідчить про втрату особою права на таку відпустку, оскільки у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто право на додаткову відпустку може бути реалізовано особою одним із двох способів: шляхом безпосереднього отримання такої відпустки або ж шляхом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.          Суд враховує, що під час дії особливого періоду лише припиняється фактичне надання військовослужбовцям додаткових відпусток, зокрема передбачених пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки", що є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на безпосереднє використання додаткової відпустки. Однак обмеження щодо одного із двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, гарантованого пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки".                                                                                При цьому суд зазначає, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки, в т. ч. й додаткової відпустки як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.                              Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у рішенні від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) та висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 21 серпня 2019 року у зазначеній справі.                                                                      Відтак, при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.                    Щодо посилань відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.                                                                                                              Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.                                                                      Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.                    Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки компенсація за невикористані дні соціальної відпустки належать до складових грошового забезпечення позивача, позовні вимоги про стягнення цих сум не обмеженні будь-яким строком позовної давності.          Разом з тим, щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 181641,26 грн. за 56 календарних днів та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з врахуванням індексу інфляції починаючи з 18.10.2018 по день винесення рішення у сумі 214336,7 грн., суд зазначає наступне.                                                                                Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159   (далі - Порядок № 159).                                                            Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.                                                                                          Із наведеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).                                        Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.                                                                                          Відповідно до пункту 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).                                        Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.                                                                                          Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4 Порядку № 159).                                                                                                              Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5 Порядку № 159).                                        Разом з тим, відповідно до ст.ст.105,162 КАС України способами захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а не визначення конкретної суми, що належить до компетенції відповідного органу.                                                                                                    Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.                                                                                Отже, належним способом захисту є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 18 жовтня 2018 року та зобов`язання здійснити розрахунок та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.                                                                                Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 (справа № 336/4675/17), від 21.06.2018 (справа № 523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).                                                                                                                        Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 10000 грн., то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.                                                            Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.                                                                      Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.                                                                                          Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.                                                                                Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.                                                                                                              У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.                                                                                Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).          Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.                                                                                          Позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.          Оскільки факт завдання моральної шкоди позивачем не обґрунтовано, не надано належних доказів того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя, то у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.                              Відносно вимоги позивача допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення грошових коштів, суд зазначає наступне.                                                            Враховуючи, що за рішенням суду не вирішувалось питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми грошової компенсації, а лише вирішувалось питання щодо зобов`язання вчинити відповідача дії по нарахуванню та виплаті грошової компенсації, така вимога позивача не підлягає задоволенню за безпідставністю.                                         Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 18 жовтня 2018 року.                                                                                                                                  Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.                                                                                                              Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.                                                            Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.                                                                                          Таким чином, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, підлягає частковому задоволенню.                                                                      Проте, з такими висновками місцевого суду частково не може погодитись колегія апеляційного суду.                                                                                                                        Посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18) апеляційним судом визнаються необґрунтованими, оскільки позивач не є військовослужбовцем, а поліцейським.                    Так, в постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив наступне:                                                                                                                        " 28. Також, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки пунктом 1 частини першої  статті 3 цього Закону передбачено, що дія цього Закону поширюється, зокрема, на інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення. При цьому УДАІ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області не відносилось до правоохоронних органів спеціального призначення.".                                                            Головне управління Національної поліції в Донецькій області не відноситься Законом № 580-VІІІ або іншим актом законодавства до правоохоронних органів спеціального призначення.                                                                                                               Далі, в постанові від 31 березня 2020 року в справі № 808/2122/18 Верховний Суд зазначив наступне:                                                                                                                        " 15.  Відповідно до  статті 92 Закону України "Про Національну поліцію"  (далі - Закон №580-VІІІ) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.                                                                                                    16. Статтею 93 Закону №580-VІІІ встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.                                                                                                              17.  Згідно частини другої статті 94 Закону №580-VІІІ порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.                                                            18. Відповідно до статті 94 Закону №580-VІІІ  та  постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських,  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260  затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.                                                                                19. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.                                                                                20.  Таким чином, відповідно до вимог Закону №580-VІІІ та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.                                                                                                                        21.  Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю.                              22. Судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтований висновок про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, у зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку.                                                                                23. Також судами обґрунтовано відхилено доводи позивача що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України  та  Законом України "Про відпустки". Доводи касаційної скарги в цій частині також є помилковими.".                                                                                Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 в справі № 520/692/19 та в справі № 818/1276/17, а також в постанові від 16.04.2020 у справі № 2а-5178/12/1470.                                                                                                                        Крім того, в постанові від 13.06.2018 в справі № 545/1881/16 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок:                                                                                                    " 06 червня 2015 року набрав чинності  Закон України від 14 травня 2015 року № 426-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни"  (далі - Закон № 426-VIII), яким доповнено новою статтею 77І Кодекс законів про працю України та статтею 16І Закон України "Про відпустки", а також внесено зміни до п. 12 статті  12  та п. 17 статті  13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".                                        Законом № 426-VIII  встановлено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.                                                                                          Належність певної відпустки до того чи іншого виду (щорічна, соціальна тощо) визначено статтею 4 Закону України "Про відпустки", а види відпусток, за які при звільненні виплачується компенсація у разі їх невикористання, статтею 24 зазначеного Закону.                    В свою чергу, після введення додаткової оплачуваної відпустки окремим категоріям ветеранів війни жодних змін до цих статей Закону про відпустки не внесено. При цьому нову статтю віднесено до розділу ІІІ "Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях", назву якого доповнили складовою "Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни". Отже, вказана вище додаткова відпустка не належить до щорічних.                                                                      Оскільки, вказана вище додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України "Про відпустки"). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року.                                                            Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки…".                                                            Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.                                                                                          Отже, з урахуванням викладеного вище, апеляційний суд дійшов наступних висновків.                                                                                                                                  По-перше, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 не може враховуватись до спірних правовідносин.                                        По-друге, положення Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки" до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом №580-VІІІ та Порядком №260, які не передбачають можливості виплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.                                                                                                              По-третє, навіть посилання позивача на положення Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки" не дають законодавчих підстав для задоволення позову. Так, останнім законом такий вид відпустки не віднесено до щорічних (розділ ІІ цього Закону), оскільки стаття 16-2 міститься не в розділі ІІ, а в розділі ІІІ Закону України "Про відпустки". При цьому приписами як частини першої статті 83 КЗпП, так і частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" передбачено обов`язок виплати працівнику у разі його звільнення грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також лише одного виду додаткової відпустки - працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.                                                  Таким чином, законодавчі підстави для грошової компенсації невикористаних позивачем додаткових відпусток як учаснику бойових дій відсутні, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.                                                                                          У зв`язку з тим, що позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є похідною від вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, в її задоволенні також слід відмовити.          Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення всіх позовних вимог.                                                                                Клопотання позивача про повернення апеляційної скарги відповідачу, у зв`язку з тим, що вона подана з порушенням Конституції України, не підлягає задоволенню з наступних підстав.                                                                                                                        Позивач посилається на те, що підписант апеляційної скарги не є ані адвокатом, ані прокурором, тому не може представляти відповідача, а самопредставництво Конституцією України не передбачено.                                                                                                              Втім, визначення процесуальним кодексом питань самопредставництва суб`єкта владних повноважень не суперечить Конституції України. Апеляційна скарга підписана начальником Головного Управління Національної поліції в Донецькій області, тобто, керівником суб`єкта владних повноважень, а значить, належною особою.                              Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Донецькій області  підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог  - скасуванню з постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
          Відповідно до положень ч.1  ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.                                                                      Підстави для розподілу судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати, а відповідачеві як суб`єкту владних повноважень такі судові витрати не відшкодовуються.                                                                                                    Керуючись статтями   250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства   України, -      

                                                         ПОСТАНОВИВ:
           У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення апеляційної скарги відповідачу - відмовити.                                                                                                    Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а - залишити без задоволення.                                                                                                              Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а - задовольнити.
           Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 18 жовтня 2018 року. Зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 2015 року по 2018 рік відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 - скасувати. У задоволенні позовних вимог в  цій частині - відмовити.
         В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 200/1891/20-а - залишити без змін.
          Повне судове рішення - 26 травня 2020 року.                                                            Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.                                                                                                              Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину. 

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін
Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук
                                                                                                               І.В. Сіваченко