ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року м. Херсон

справа № 663/917/17 
провадження № 22-ц/819/814/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Кузнєцової О.А.,	
суддів:	Кутурланової О.В.,	
  	Майданіка В.В.,	
секретар	Литвиненко В.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року у складі судді Клімченка М.І. в справі за позовом ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Скадовської міської ради Херсонської області про усунення перешкод у здійсненні права власності, зміни порядку користування земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2017 року  ОСОБА_2 , законний представник ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_4 , Скадовської міської ради Херсонської області про усунення перешкод у здійсненні права власності, зміну порядку користування земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту. В подальшому уточнила позовні вимоги та просила суд: зобов`язати  ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні частини житлового будинку шляхом демонтування за її рахунок самочинно збудованого паркану; змінити порядок користування земельною ділянкою відповідно до першого варіанту додаткової будівельно-технічної експертизи №18/406 від 26.11.2018 року; встановити безоплатний безстроковий сервітут шляхом надання права проходу та експлуатації житлового будинку, газопроводу та каналізаційного трубопроводу на земельній ділянці АДРЕСА_1 площею 14,1 кв.м., що виділена у користування ОСОБА_4 , відповідно другого варіанту висновку експерта № 19/441 від 12.09.2019 року. 
Посилаючись на те, що на підставі рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.09.1975 та рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 03.11.2015 їй належить на праві приватної власності частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої частини вказаного житлового будинку є відповідач ОСОБА_4 . Рішенням  Скадовського районного суду Херсонської області від 14.02.2013 між співвласниками визначено поряд користування земельною ділянкою. 
У квітні 2014 року на виконання рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14.02.2013 року експертом ОСОБА_5 було встановлено на території спільної земельної ділянки дерев`яні кілки, які є межовими знаками суміжних земельних ділянок. Через місяць відповідачем самовільно знесено дерев`яні кілки та встановлено паркан і хвіртку. Позивач вважає, що своїми діями ОСОБА_4 перекрила їй доступ до водопроводу № 1 і вбиральні  загального користування та до земельної ділянки загального користування під водопроводом №1 та позбавила ОСОБА_3 доступу до частини газового трубопроводу та утруднила прохід до частини житлового будинку для обслуговування та поточного ремонту. Крім того, позивач зазначила, що паркан встановлено з порушенням правил добросусідства суміжних землекористувачів, вимог державних будівельних і санітарних норм та правил пожежної безпеки. 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє від імені  ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановленні земельного сервітуту шляхом надання права проходу та експлуатації житлового будинку, газопроводу та каналізаційного трубопроводу, просить рішення суду в зазначеній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з урахуванням усіх наявних доказів, з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив  з того, що неможливо встановити земельний сервітут на земельну ділянку площею 4,6 кв.м., оскільки зазначена ділянка необхідна відповідачу для обслуговування господарської будівлі, а встановлення сервітуту на земельні ділянки 5,8 кв.м. (відповідно до першого варіанту експертизи) або 9,5 кв.м. (по другому варіанту) не вирішує поставлених позивачем питань, порушених у позовній заяві.
 Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції  рішенням виконавчого комітету Скадовської міської ради №99 від 25.06.2003 ОСОБА_6 призначено піклувальником над матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 9 том 1).
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.09.1975 року спірний будинок було розділено в натурі на дві частини: ОСОБА_7 виділено у власність кімнати І-3, І-4, ІІ-у частину сараю під літ. «Б»; ОСОБА_3 виділено у власність кімнати І-І, І-2, І-5, І-6, І-7, І-8, І-у частину сараю під літ. «Б», погріб та сарай під літ. «В»., що відповідає 58/100 частки житлового будинку (а.с. 11-12 том 1).  
На підставі договору купівлі продажу від 19.11.1984 року ОСОБА_4 належить 37/100 частки жилого будинку АДРЕСА_1 . У відповідності до вказаного договору ОСОБА_4 переходить у постійне користування у жилому будинку кімнати І-3, І-4, веранда літ. «а І», частина сараю літ. «Б», водопровід і вбиральня загального користування (а.с. 14-15 том 1).
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 03.11.2015 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 16-18 том1).
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 14.02.2013 року визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 для  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 19-22 том1).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 , законний представник ОСОБА_3 , зазначила про необхідність встановлення сервітуту для забезпечення проходу та експлуатації належних ОСОБА_3 житлового будинку, газопроводу та каналізаційного трубопроводу.
Статтею 98 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Згідно із положеннями ст. ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст.100 ЗК України).
Відповідно до положень ст. 401 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 404 ЦК України та ст. 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч. 1 ст. 401 ЦК, ч. 1 ст. 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч. 2 ст. 401, п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби у інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
З огляду на зазначені норми права, можна зробити висновок про те, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні спору судом першої інстанції було призначено судову земельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експерта  № 19/441 від 12.09.2019  року встановлено два варіанти земельного сервітуту. По першому варіанту на земельну ділянку, яка надана в користування ОСОБА_4 загальною площею 10,4 кв.м., пропонується встановити сервітут для ОСОБА_3 , графічно зображений в Додатку №3 По другому варіанту - загальною площею 14,4 кв.м., графічно зображений в Додатку №4. (а.с. 216-217, 226-227 том 1).
Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог просить встановити сервітут відповідно другого варіанту висновку експерта судової земельно-технічної експертизи № 19/441 від 12.09.2019 року шляхом надання права проходу та обслуговування  прибудови літ. «а», газопроводу та експлуатації каналізаційного трубопроводу на земельній ділянці АДРЕСА_1 , яка виділена у користування ОСОБА_4 . 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не було надано доказів, які б свідчили про неможливість проходу та обслуговування зазначених об`єктів без встановлення сервітуту.
Так, з графічного зображення в додатку №4 до висновку експерта вбачається, що позивач не позбавлений проходу та обслуговування прибудови літ. «а» та газопроводу, який знаходиться на її земельній ділянці, інша частина газопроводу, яка перебуває на ділянці ОСОБА_4 , обслуговується відповідно відповідачем.
Також у висновку експерта зазначено, що відведення стоків здійснюється через каналізаційний трубопровід приєднаний до вигрібної ями туалету літ. «Т». Експлуатація даної каналізаційної системи можлива за умови відкачки стоків з вигрібу туалету літ. «Т», прямий підхід і під`їзд для ОСОБА_3 до частини каналізаційної труби і вигрібу туалету літ. «Т» можливий через ділянку, яка надана в користування ОСОБА_4 . Однак з графічного зображення в додатку №4 до висновку експерта вбачається, що у зв`язку з розташуванням прибудови літ «а», яка належить позивачу та сараю літ «Б», який належить відповідачу, ОСОБА_3 не матиме прямого під`їзду до вигрібу туалету літ. «Т» у разі встановлення сервітуту. Крім того, при існуючому розташування будівель і встановленому порядку користування земельною ділянкою позивач має прохід до вигрібної ями туалету літ. «Т» через земельну ділянку загального користування.
Тому встановлення сервітуту по другому варіанту висновка експерта на земельній ділянці площею 14.,1кв.м., (яка складається з двох ділянок: 1- площею 9,5 кв.м., 2 - площею 4,6 кв.м.), що належить ОСОБА_4 не відповідає вимогам цивільного та земельного законодавства України, оскільки  ОСОБА_3 не надано доказів того, що використання своєї власності у визначений спосіб є неможливим без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача. Крім того, встановлення сервітуту фактично є зміною площі земельної ділянки відповідача, яка встановлена рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 14.02.2013 року. 
Оцінивши сукупності доказів по справі колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, яким  дав належну правову оцінку та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи, на які посилається представник позивача ОСОБА_1  в апеляційній скарзі не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду першої інстанції.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині встановлення земельного сервітуту, колегія суддів не вбачає та приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.
В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.
Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В ході розгляду апеляційної скарги від ОСОБА_4 надійшла заява про стягнення з позивача на її користь витрат на правничу допомогу понесених у судді апеляційної інстанції в розмірі 2500 грн.
На підтвердження  факту понесення вказаних витрат  ОСОБА_4  надала суду акт виконаних робіт згідно угоди на надання правової допомоги від 17.04.20109 року, квитанцію до прибуткового касового ордера від 18.05.2020 року про сплату   ОСОБА_4 послуг з правової допомоги за договором від 17.04.2019 року (а.с. 70,71 том 2). 
Факт укладання договору між ОСОБА_4 та  адвокатом Камчатним А.В. про надання правничої допомоги, підтверджується копією витягу з договору   від 17.04.2019 року (а.с. 184 том1).
Враховуючи те, що   апеляційна скарга  представника позивача ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а рішення в оскаржуваній частині - без змін, витрати на професійну правничу допомогу  понесені ОСОБА_4 у суді апеляційної  інстанції в розмірі 2 500  грн. підлягають стягненню з   позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2020 року в оскаржуваній частині - без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2500 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту судового рішення - 09 червня 2020 року.

Головуючий                      О.А.Кузнєцова  
   
Судді:                                                              О.В.Кутурланова

                         В.В.Майданік