Постанова
Іменем України
 
19 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 758/968/18
провадження № 61-19683св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд соціального страхування України,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у складі судді Войтенко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 2000 року  працював у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тривалий час займав керівні посади, зокрема з 2002 року по 2011 рік був заступником директора. 29 грудня 2017 року його  було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач вважає, що звільнення відбулось незаконно, оскільки його не було персонально попереджено про зміни в організації виробництва і праці. Письмових персональних повідомлень про заплановане вивільнення він не отримував, в той час, коли тимчасово відсутні  на роботі працівники отримували попередження про зміни в організації виробництва і праці персонально поштою. Крім того, відповідач одночасно з попередженням про звільнення зобов`язаний був запропонувати йому іншу роботу на цьому ж підприємстві, однак цього не зробив. Також позивач зазначає, що має переважне право на залишення на роботі, оскільки порівняно з іншими працівниками мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, в тому числі обіймав керівну посаду. Звільнення з посади відбулось за 8 місяців до досягнення ним пенсійного віку, що є неприпустимим  в силу вимог статті 42 КЗпП України.  
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати незаконним та скасувати наказ від 22 грудня 2017 року № 1010 про звільнення  його з посади заступника директора Департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року; поновити на роботі на раніше займаній  посаді з 30 грудня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2017 року по дату ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати 2 058,01 грн та 7000 грн витрат на правову допомогу.
    
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідача при його звільненні, а також порушення його трудових прав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого підтвердження, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не перевірили причини скорочення чисельності штату працівників, оскільки постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України» не є і не могли бути правовою підставою для проведення скорочення чисельності працівників, вони свідчать лише про зміни істотних умов праці, які полягали у зміні назв посад. Суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що посаду заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку займав заявник, було скорочено, оскільки після реорганізації було змінено лише назву посади. Суди не звернули увагу на те, що позивач має переважне право на залишення на роботі, а також те, що на момент звільнення, йому залишилося 8 місяців до настання пенсійного віку. Відповідач не запропонував йому вакантну посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи. Позивач стверджує, що його не було персонально попереджено про звільнення, а надані відповідачем, на підтвердження обставин щодо персонального попередження ОСОБА_1 про ознайомлення, є підробленими. Суд першої інстанції позбавив його права на вчинення процесуальних дій, пов`язаних з доведенням обставин, які мають значення для справи, та відмовив у призначенні технічної експертизи, у зв`язку з чим позбавив позивача можливості надати докази, які б підтвердили, що наказ від 26 жовтня 2017 року № 603 існував в іншій редакції або не існував взагалі, а також відсутність персонального попередження про майбутнє звільнення. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу Фонд соціального страхування України просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
 
19 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 753/1297/18 вже виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_3 .  
 
Вказане клопотання не підлягає розгляду, оскільки статтю 396 ЦПК України, на яку посилається ОСОБА_2 , як на підставу для закриття касаційного провадження, Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» викладено в новій редакції. Вказані зміни набрали законної сили 08 лютого 2020 року. 
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подана 30 жовтня 2019 року, тобто до -8 лютого 2020 року, тому її розгляд здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року, яким не було передбачено закриття касаційного провадження із зазначених ОСОБА_2 підстав.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди попередніх інстанцій установили, що з березня 2000 року ОСОБА_1  розпочав свою роботу на різних посадах у Виконавчій Дирекції Фонду соціального страхування України. В період з червня 2011 року по липень 2012 року працював на посаді заступника керівника управління з питань соціального діалогу та соціального страхування в Федерації професійних спілок України.
3 липня 2012 року  ОСОБА_1  призначено на посаду начальника управління з питань доходів та бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.
01 листопада 2012 року ОСОБА_1  переведено на посаду начальника управління планування та виконання бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а 20 серпня 2013 року на посаду начальника управління планування та виконання бюджету головного фінансового управління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.
31 липня 2017 року ОСОБА_1  звільнено з займаної посади у зв`язку з переведенням у Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, а 01 серпня 2017 року прийнято на посаду заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.
12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць, а 31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць.
Постановою правління Фонду від 10 жовтня 2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01 січня 2018 року, зокрема, структуру виконавчої дирекції Фонду згідно із додатком 2. Пунктом 2.2 цієї постанови вказано провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до додатку 2 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо.
Відповідно до постанови від 10 жовтня 2017 року №50 та затвердженої структури Виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року у відповідача ліквідовані департамент фінансово-економічної діяльності з чисельністю 18 одиниць та департамент бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з чисельністю 22 штатні одиниці та створено новий департамент фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з граничною чисельністю 29 штатних одиниць.
Внаслідок цих змін у структурі Виконавчої дирекції з 01 січня 2018 року посаду заступника директора Департаменту фінансово - економічної діяльності, яку займав ОСОБА_1 скорочено.
Наказом виконавчої дирекції Фонду від 26 жовтня 2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» з 01 січня 2018 року введено в дію зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, до 01 листопада 2017 року зобов`язано провести персональне попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис з 01 січня 2018 року (згідно з додатком). 
На виконання цього наказу 26 та 27 жовтня 2017 року працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис попереджено про зміни в організації виробництва і праці з 01 січня 2018 року. Оформлення повідомлення про зміни в організації виробництва і праці відбувалося шляхом проставлення особистого підпису працівниками у відповідній графі навпроти свого прізвища та назви посади відповідного структурного підрозділу виконавчої дирекції Фонду, для кожного із яких (структурного підрозділу) виділявся окремий аркуш.
26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення з 01 січня 2018 року, про що свідчить його особистий підпис та дата підпису у відомості, яка є додатком до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26  жовтня 2017 року № 603.
Судами попередніх інстанцій ураховано, що аркуш, на якому позивач ОСОБА_1 проставив свій підпис, призначений для Департаменту фінансово - економічної діяльності, не містить вказівки на те, що він є додатком до наказу № 603, на відміну від аркуша, що призначений для керівництва, але в той же час містить виклад інформації щодо змін в організації виробництва і праці, істотних умов праці, номери та назву вищевказаних постанов, дату введення цих змін, попередження про можливе майбутнє звільнення, а також те, що це попередження здійснюється на підставі наказу № 603.
Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженкова Є. В. від  22 грудня 2017 року № 1010   ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року було звільнено з роботи з посади заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частини друга, третя статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.
При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі, проте роботодавець взагалі не розглядав можливості реалізації переважного права позивача на залишення на роботі, є безпідставними, оскільки при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
Встановивши відсутність працівників, які б продовжували роботу у Фонді на такій самій посаді, суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність порушень роботодавцем при звільнені позивача положень статті 42 КЗпП України.
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки в установі дійсно мало місце скорочення чисельності штату (що належить до компетенції самої установи) із 267 до 188 посад, що відповідає положенням частини першої статті 40 КЗпП України. Під час вивільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, які відповідають професії чи спеціальності позивача, також були відсутні вакансії, які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а отже, порушень статті 49-2 КЗпП України не встановлено.
Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що відповідач протягом двох місяців з моменту попередження про зміни в організації праці не запропонував йому посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи, яка була вакантною, є безпідставними, оскільки зазначена посада не могла бути запропонована позивачу через відсутність у нього необхідного кваліфікаційного рівня. При цьому судами правильно зазначено про те, що з посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи вбачається, що на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій» за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста та стажем роботи за фахом не менше 2 років, а ОСОБА_1 мав вищу освіту за кваліфікацією інженера системотехніка, здобуту в Київському інженерно-будівельному  інституті, та не мав необхідної кваліфікації в галузі менеджменту.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів щодо установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без  змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов    	
 	В. С. Жданова    	
 	В. М. Ігнатенко