ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7581/19                                                 Суддя суду 1 інстанції: Шрамко Л.Л.
Провадження № 33/818/118/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 лютого 2020 року                                                          м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Чопенко Я.В., за участю особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкові справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

Цією постановою 
ОСОБА_1 , 1990 року народження, громадянин України, мешканець смт. Пісочин Харківської області

- визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп.
Як зазначено в постанові суду першої інстанції, 14.10.2019 року о 02 год. 03 хв. по вул. Верхня Гиївська, 148, ОСОБА_1 керував автомобілем «Volkswagen» державний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів та порушення мови. Від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням газоаналізатору Drager Alcotest 6820 та в закладі охорони здоров`я КНП «ХОР ОНД» відмовився в присутності двох свідків. Таким чином, ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погодившись з постановою районного суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову районного суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що постанова підлягає скасуванню з підстав судом не з`ясовано всіх обставин по справі та не надано їм належної оцінки. 
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245,251,252,280 КУпАП суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху.
За змістом ст. ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення. 
Протокол про адміністративне правопорушення (а.с. 1) складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи що його складала в порядку передбаченому чинним законодавством не оскаржувалися.
Згідно вимог ст. 266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів працівником поліції у присутності двох свідків. 
У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, працівником поліції з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається не дійсним.
В протоколі про адміністративне правопорушення (а.с. 1) працівником поліції зазначено, що 14.10.2019 року о 02 год. 03 хв. по вул. Верхня Гиївська, 148, ОСОБА_1 керував автомобілем «Volkswagen» державний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів та порушення мови. Від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням газоаналізатору Drager Alcotest 6820 та в закладі охорони здоров`я КНП «ХОР ОНД» відмовився в присутності двох свідків.
ОСОБА_1 ознайомився з ним під власний підпис.
       Більш того, факт відмови саме ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підтверджується письмовим поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5-6).
Матеріали справи не містять доказів того, що до ОСОБА_1 зі сторони працівників поліції або свідків було необ`єктивне ставлення. Ніяких доказів про порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду, тощо) ОСОБА_1 чи його захисник до суду не надали.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він не відмовлявся від проходження огляду в КЗОЗ не приймається, оскільки це спростовується матеріали справи та відеозаписом з нагрудних камер поліцейських (а.с. 10).
Відповідно до відеозаписів з нагрудних камер поліцейських (а.с. 10)  ОСОБА_1  впродовж значного часу говорив, що він не буде проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, а тому по суті вчиняв дії направлені на затягування часу щодо огляду на стан алкогольного сп`яніння, та всіляко уникав від проходження огляду, що на переконання апеляційного суду свідчить про його фактичну відмову від проходження огляду яка була встановлена судом першої інстанції.
Посилання ОСОБА_1 на той факт, що в поясненнях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутній підпис посадової особи, яка прийняла ці пояснення , а свідкам не роз`яснено їх права, передбачені ст. 63 Конституції України, вони не давали згоду на обробку та використання в службових документах в органах внутрішніх справ або будь-яких інших органах своїх даних в порядку, передбаченому ЗУ «Про захист персональних даних», висновку суду першої інстанції не спростовує, оскільки винність ОСОБА_1 підтверджується всією сукупністю матеріалів справи. 
Покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 послідовні, не містять суттєвих протиріч і узгоджуються з відеозаписом подій.
Протокол про адміністративне правопорушення та відеозаписи не містять істотних розбіжностей, а інші матеріали справи в їх сукупності підтверджують фактичні обставини справи, а тому вірно покладено ці дані судом в основу прийнятого рішення.
Протокол про адміністративне правопорушення не є самостійним доказом, а тому оцінювався у сукупності з усіма наявними матеріалами справи.
Посилання апелянта на порушення вимог ст.36 КУпАП безпідставні.
Доводи щодо невідповідності направлення на огляд дійсності та акту не суттєві, оскільки огляд по суті не проведений і в провину ОСОБА_1 ставиться порушення п.2.5 ПДР, а не п.2.9-а.ПДР.
Порушень вимог ст.268 КУпАП апеляційний суд не вбачає.
       Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема - пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.
П. 2.5 ПДР України передбачає, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
       Відповідно до ст. 53 Закону України «Про дорожній рух» юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.
       В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. 1,2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
       Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
       У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
       В контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (Заява N 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого. 
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Посилання ОСОБА_1 на необхідність застосування при розгляді апеляційної скарги Рішення ЄСПЛ «Коробов проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Barbera Messegue et Jabardo v. Spain», «Petrella v. Metrogoldwyn-Mayer, Inc., etal.», «Салов проти України», «Пантелеєнко проти України», « Кац та інші проти України», «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України», «Аллене де Рібемон проти Франції», «Маліга проти Франції», «Лучанінова проти України», «Малафєєва проти Росії», «Карелін проти Росії» заслуговує на увагу, натомість апеляційний суд вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення цілком узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, в тому числі і з правовими позиціями, викладеними у зазначеному судовому рішенні.
Посилання на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду по справі №560/751/17 від 27.06.2019 року апеляційним судом не приймається, не має преюдиційного значення, оскільки стосується інших осіб та епізодів, що знаходяться за межами цієї справи.
Крім того, справа розглядається у відповідності до вимог КУпАП, а постанова на яку посилається апелянт в порядку КАСУ.
Таким чином, суд першої інстанції не порушив вимог ст. ст. 279, 280, 213, 221 КУпАП і розглянув справу в межах наданих матеріалів справи.
Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України, в результаті чого скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_1 в межах санкції передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП та з урахуванням вимог ч.2 ст.33 КУпАП.
Безумовних підстав для скасування постанови суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає постанову суду законною і обґрунтованою і підстав для її скасування за доводами апеляції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року, щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Харківського 
апеляційного суду Я.В. Чопенко