Справа № 159/7011/19 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/463/20  Категорія: 70 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 квітня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю: 
секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2020 року,      

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Солотвин Ковельського району Волинської області народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Позивач вказує, що сторони проживали разом понад п`ять років, без укладення шлюбу. На даний час дитина проживає разом з позивачем. Позивач є інвалідом третьої групи з дитинства, їй протипоказана важка фізична праця, а тому остання не працює, займається вихованням сина. Єдиним доходом є отримання соціальної пенсії, що для утримання дитини є недостатнім. Натомість відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину, матеріально жодним чином не забезпечує та належно не приймає участі у її вихованні. Позивач вказує, що відповідач має можливість заробляти гроші, має нерегулярний дохід, однак в добровільному порядку допомоги на утримання дитини не надає, а тому позивач вважає за доцільне стягувати аліменти з відповідача у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2020 року позов задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) грн 00 коп. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що він утримує свою матір ОСОБА_4 , на даний час має проблеми зі здоров`ям на підтвердження чого подав довідку до суду першої інстанції, а саме міжхребцеві грижі, що заважає йому повноцінно працювати, оскільки він на життя заробляв важкою фізичною працею. Вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує значних коштів на лікування своєї хвороби. Крім того, вказує що малолітній син ОСОБА_3 досягне шести років лише 03 жовтня 2020 року, а тому розмір аліментів має становити 890 грн з врахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.
       Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції взяв до уваги те, що відповідач не подав суду доказів того, що він не має ніяких доходів. Забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. З врахуванням фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі.
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 15.10.2014 виконавчим комітетом Майданської сільської ради Ковельського району Волинської області (а.с. 7).
Малолітня дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що визнав відповідач у відзиві на позовну заяву та підтверджується копією Акта обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 12.12.2019 (а.с. 8).
З Акта обстеження житлово-побутових умов проживання № 39 від 08.01.2020 гр. ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом зареєстровані співмешканка ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 , які з 12.03.2019 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29).
Позивач є інвалідом третьої групи з дитинства, їй протипоказана важка фізична праця, що підтверджується довідкою серії ВЛН № 042615 від 08.10.2009 Ковельської міжрайміської МСЕК (а.с. 9).
ОСОБА_1 отримує соціальну пенсію, що підтверджується довідкою про її доходи № НОМЕР_4 за період з 01.05.2019 по 31.10.2019 (а.с. 10).
Відповідач ОСОБА_2 здійснює догляд за своєю матір`ю ОСОБА_4 1954 року народження, яка є інвалідом першої групи з дитинства та потребує стороннього догляду, що підтверджується довідкою серії 2-18 АД № 042640 , довідкою № 725/06.04.2015 управління соціального захисту населення Ковельської райдержадміністрації Волинської області (а.с. 25, 27).
Доказів працевлаштування відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Так відповідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
В силу ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
За ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей до 6 років складає: з 1 грудня 2019 - 1779 грн, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року - 1779 грн, з 01 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року - 1859 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача.
Відповідач не надав суду доказів, які відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України доводили б ті обставини, що він в силу матеріального становища не спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі, визначеному судом першої інстанції. Суд враховує те, що відповідач є працездатним за віком.
Суд апеляційної інстанцій враховує, що прожитковий мінімум є мінімальною гарантією загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує тільки мінімальні потреби дитини, а батьки повинні сприяти та забезпечувати гармонійний розвиток дитини не обмежуючись мінімумом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Враховуючи, що при подачі апеляційної скарги відповідачем не в повній мірі було сплачено судовий збір, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 420 грн 40 коп. недоплаченого судового збору (1261,2 грн, які підлягали до сплати, - 840,8 грн сплачених).
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 копійок) судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий                                 

 
Судді