Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 461/9270/18-ц
провадження № 61-5094св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 жовтня           2019 року у складі судді Фролової Л. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М.,            Крайник Н. П., Мельничук О. Я., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 червня 2010 року він уклав договір позики з ОСОБА_6 на суму 2 635 000,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору становило        250 000,00 Євро. Надалі у цей договір, за угодою сторін, вносилися зміни щодо сплати відсотків за несвоєчасне повернення грошових коштів. Проте станом на     05 грудня 2018 року грошові кошти за договором позики позивачу не повернуті. Вважає, що відповідачами грубо порушені норми ЦК України, а отже, останні зобов`язані повернути йому суму основного боргу 8 022 000,00 грн та передбачену договором суму процентів 5 775 840,00 грн. Крім того, оскільки боржники прострочили виконання грошового зобов`язання, вони повинні відповідно до вимог статті 625 ЦК України сплатити три відсотки річних від простроченої суми, яка становить 1 213 454,00 грн. Загальна сума заборгованості за вказаним договором складає 15 011 294,00 грн. Крім того, він змінив прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_1 .
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно із ОСОБА_6 та ОСОБА_2 суму боргу за договором позики     від 15 червня 2010 року в загальному розмірі 15 011 294,00 грн, із яких: сума основного боргу - 8 022 000,00 грн, сума процентів від суми позики -                            5 775 840,00 грн, 3 % річних - 1 213 454,00 грн.
 
У січні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання зобов`язань за договором позики припиненими.
 
Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони повернути грошові кошти         ОСОБА_1 у повному обсязі, про що свідчать письмові документи, підписані ОСОБА_1 . Крім того, для погашення боргу ними продана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , за безпосередньої участі відповідача і йому передано 174 000,00 Євро у присутності покупців квартири ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , нотаріуса Вишинської О. М., маклера ОСОБА_11 . Проте на наступний день, відповідач заявив, що ним отримано лише                        150 000,00 Євро, про що він зазначив у письмовому документі у вигляді таблиці. Вважали, що сума заборгованості за договором позики станом на 04 січня          2013 року складала 206 270,00 Євро, сума процентів за час фактичного користування грошовими коштами за період із січня по березень 2013 року               6 188,1 євро (206 270,00 х 1% /100 х 3 місяці користування), загальна сума             212 458,1 Євро. 10 квітня 2013 року за рахунок коштів від продажу квартири відповідачу повернута 174 000,00 Євро. Залишок склав 38 458,1 Євро. 05 січня    2016 року також передано 50 000,00 Євро як останній платіж у межах досягнутих домовленостей про повне припинення боргових відносин. 
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 просили визнати зобов`язання за договором позики припиненими у зв`язку з його повним виконанням.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 ,     ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики у розмірі 6 270,00 Євро, проценти за користування позикою у сумі 562,70 Євро, три проценти річних у сумі 571,44 Євро, а всього - 7 404,14 Євро, що станом на 23 жовтня 2019 року відповідно до офіційного курсу Національного банку України складає 204 072,91 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що неврахування письмових документів (таблиць) призведе до повторного погашення боргу, що є несправедливим з точки зору принципу верховенства права та буде надмірним тягарем для відповідачів. Так, виконання зобов`язань забезпечені іпотекою квартири, яка належала відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 17 вересня 2007 року. Саме за згодою іпотекодавця ОСОБА_1 здійснені певні процесуальні дії для зняття заборон відчуження для продажу вказаної квартири, що опосередковано підтверджує позицію відповідачів за первинним позовом, що гроші від реалізації предмета іпотеки передані позивачу для погашення боргу. Крім того, факт передачі грошей ОСОБА_2 та ОСОБА_6 позивачу підтверджений у судовому засіданні свідком ОСОБА_11 , яка пояснила, що була присутня під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири як ріелтор. Стверджувала, що ОСОБА_1 був присутній також, його особа була встановлена нотаріусом на підставі паспорту, він надав нотаріальну письмову згоду на укладення правочину і йому передані гроші у сумі 174 000,00 Євро, отримані до підписання договору продажу квартири третім особам. При цьому суд не погодився з позицією відповідачів за первісним позовом, що вказаним свідком підтверджується сума переданих коштів ОСОБА_1 , оскільки з точки зору цивільно-процесуального законодавства це є недопустимим доказом у справі, так як поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Договір продажу квартири здійснений 10 квітня 2013 року, і як свідчить письмовий документ (таблиця)            від 11 квітня 2013 року повернуто позивачу 150 000 Євро. Оскільки, представник відповідачів зробив заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд стягнув проценти виключно за грудень 2015 року (дата звернення до суду з первісним позовом 05 грудня 2018 року; строк дії договору до 31 грудня 2015 року) у розмірі 56 270,00 Євро.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами за первісним позовом обов`язок повного повернення грошових коштів за договором позики не виконаний. Станом на момент звернення ними до суду із зустрічним позовом (22 січня 2019 року) та на день ухвалення цього рішення заборгованість за договором позики складає 6 270 Євро, а отже, в силу норм цивільного законодавства належного виконання умов договору позики не відбулося, а тому, відсутні підстави для визнання зобов`язання припиненим із цих підстав.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що колегія суддів, оглянувши письмові документи, погодилася із належністю та допустимістю цих письмових документів як доказів повернення грошових коштів, оскільки вказані документи містять дату, прізвище та ініціали ОСОБА_1 , його особистий підпис, який ним не оспорювався (із матеріалів справи вбачається, що позивачем не заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи), у таблицях чітко вбачається колонка із сумами повернення грошових коштів (колонка «повернуто»), що виключає подвійне трактування. Факт оформлення вказаних документів за результатами часткового повернення грошових коштів підтверджується також показаннями свідка    ОСОБА_12 , яка підтвердила, що ОСОБА_1 за результатами повернення грошових коштів за договором позики власноручно видавались та підписувались вказані письмові документи. Позивачем за первісним позовом жодними доказами не спростовано достовірність оригіналів вказаних письмових документів, не надано суду жодних інших документів, які б доводили обставини, що розписки у формі таблиць стосуються інших договірних відносин, які існували чи могли б існувати на момент оформлення таких документів між учасниками цього спору. Показаннями свідка ОСОБА_12 також підтверджується факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 та    ОСОБА_2 як часткового виконання зобов`язань за договором позики саме у валюті євро, що не суперечить чинному законодавству України.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду                   м. Львова від 23 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду    від 18 лютого 2020 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині часткового задоволення первісного позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Судом у порушення статті 526, 1049 ЦК України змінено валюту виконання зобов`язання з гривні на євро. Суд, проявляючи упередження ще на стадії попереднього розгляду справи, за відсутності письмової заяви відповідачів про відмову від надання письмової відповіді на поставлені запитання, відмовив у задоволенні клопотання позивача визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь. Судом не дано оцінку доводам про те, що за кошти, які отримані відповідачами від продажу квартири на АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2013 року, придбано житловий будинок на АДРЕСА_2 , та земельну ділянку. У договорі позики відсутня умова повернення позики в євро. 
 
У квітні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_14 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що суди правильно надали правову оцінку доказам у справі та дійшли висновку, що часткове повернення позики підтверджують оригінали письмових документів. Показаннями свідка          ОСОБА_12 підтверджуються факти оформлення ОСОБА_15 «розписок» - документів у вигляді таблиць із зазначенням сум повернутих коштів, їх видача та влacнopyчне підписання ОСОБА_15 . Велика Палата Верховного Суду вже сформувала однозначну правову позицію щодо можливості стягнення з відповідачів грошових коштів в іноземній валюті, доводи заявника в цій частині не заслуговують на увагу. У касаційній скарзі не зазначається, які саме докази отримані з порушенням та вимоги якого закону були порушення під час отримання таких доказів. За умовами договору позики, сплата процентів мала здійснюватися ОСОБА_6 до десятого числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання останнім кожного із цих зобов`язань. 
 
У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала відповідь на відзив, у якому зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Судами не встановлено факт повернення суму позики 8 022 000,00 грн, наявності письмової заяви позикодавця (позивача), підпис на якій засвідчений нотаріально, про повне чи часткове повернення суми позики. Також не встановлено факту ухилення позивача повернути борговий документ або видати розписку. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Рішення судів у частині зустрічного позову  ОСОБА_2 та    ОСОБА_2 не оскаржуються, а тому не переглядаються судом касаційної інстанції. 
 
Обставини встановлені судами
 
15 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір позики, згідно з умовами якого останній як позичальник отримав             692 835,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору, є еквівалентом 71 500,00 Євро. Зазначену суму             ОСОБА_6 зобов`язався повернути у строк до 01 липня 2012 року.
 
Відповідно до пункту 6 договору позики від 15 червня 2010 року, за домовленістю сторін, факт повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально.
 
24 вересня 2010 року до договору позики внесені зміни щодо збільшення суми позики до 2 635 000,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України є еквівалентом 250 000,00 Євро, та дати повернення грошових коштів, а саме до       31 грудня 2015 року.
04 січня 2013 року сторони змінили пункт 3 договору, передбачивши, що за час фактичного користування грошовими коштами позичальник зобов`язується до      10 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю один процент від суми залишку коштів.
 
Згідно з письмовими заявами від 15 червня, 24 вересня 2010 року, 04 січня         2013 року, ОСОБА_2 як дружина позичальника зазначила, що отримання позики відповідає інтересам їх сім`ї (шлюб між відповідачами за первісним позовом укладений 04 квітня 2002 року).
 
24 вересня 2010 року укладений договір іпотеки на забезпечення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 , що випливають із договору позики. Іпотекодавцем виступав ОСОБА_6 , а предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_3 .
 
Згідно із заявою від 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на зняття заборони відчуження та вилучення запису з реєстру іпотек, що зареєстровані на підставі договору іпотеки.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 .
 
Богуцькою- ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на підтвердження виконання зобов`язань за договором позики надано оригінали письмових документів, які підтверджують повернення ОСОБА_1 04 січня 2013 року грошових коштів у сумі 43 730,00 Євро та 11 квітня 2013 року грошових коштів у сумі                         150 000,00 Євро.
 
Відповідно до розписки від 05 січня 2016 року позивачем отримано грошові кошти в еквіваленті 50 000,00 Євро як часткове повернення позики.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
 
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі       № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , виходили із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суди встановили, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору позики, який підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки у визначені договором позики строки грошові кошти позивачу в повному обсязі повернуті не були, у ОСОБА_1 були підстави для звернення до суду з позовом. 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , надали докази про те, що вони частково виконали зобов`язання за договором позики на суму 243 720,00 Євро. Вказані обставини підтверджуються письмовими документами, що свідчить про повернення позивачу 04 січня          2013 року 43 730,00 Євро, а 11 квітня 2013 року 150 000,00 Євро. Вказані письмові документи у вигляді таблиць є належними та допустимими доказами повернення грошових коштів позивачу, оскільки на них зазначено його прізвище, дата, міститься підпис позивача, який ним не оспорювався, а клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, після роз`яснення судом           ОСОБА_1 права заявити таке клопотання, не заявлялося.
 
Отже, прийнявши виконання зобов`язання та надавши боржникам власноручно написану розписку на суму 50 000,00 Євро та письмові документи у формі таблиць на загальну суму еквівалентну 193 730,00 Євро, ОСОБА_1 фактично прийняв виконання зобов`язання від боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та підтвердив, що факт повернення грошових коштів за договором позики може підтверджуватись за погодженням сторін не лише письмовою заявою позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально.
 
Судами правильно надана оцінка діям ОСОБА_1 як іпотекодержателя щодо здійснення процесуальних дій для зняття заборон відчуження для продажу квартири, яка була предметом іпотеки, що підтверджує позицію відповідачів, щодо передачі грошових коштів від реалізації предмета іпотеки ОСОБА_1 для погашення боргу, оскільки договір купівлі-продажу квартири здійснений 10 квітня 2013 року, а письмовий документ у формі таблиці на суму 150 000,00 Євро наданий ОСОБА_2 та ОСОБА_6 11 квітня 2013 року.
 
Оцінюючи обставини справи у сукупності, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином визначили характер спірних правовідносин та обрали норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, врахували часткове виконання                               ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договору позики, та стягнули різницю між сплаченими ними коштами та коштами, що були отримані у борг. 
 
Під час розгляду справи Верховним Судом встановлено, що суди правильно визначилися із періодом стягнення заборгованості за відсотками.
 
Доводи заявника про те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики, є безпідставними та необґрунтованими, адже суд, в оцінці доказів поданих сторонами, виходив із письмових доказів - таблиць, що підтверджують повернення відповідачами грошових коштів, оскільки вони складені та підписані самим ОСОБА_1 та розписки позивача від 05 січня 2016 року про отримання від                           ОСОБА_2 та ОСОБА_6 50 000,00 Євро як часткове повернення позики (т. 1 а. с. 72). 
 
Твердження заявника про те, що наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, адже зобов`язання відповідачі виконали не в повному обсязі, а тому цілком логічно, що договір позики знаходиться у ОСОБА_1 .
 
Верховний Суд врахував, що інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик