Номер провадження: 22-ц/813/2040/20 
Номер справи місцевого суду: 947/27153/19
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/27153/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів: - Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І.,

учасники справи: 
- позивач –  ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1)  ОСОБА_2 , 2) реєстратор комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцька Христина Богданівна,
- треті особи –1)  ОСОБА_3 , 2) Виконавчий комітет Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Христини Богданівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Одеської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, зобов`язання передати нежитлове приміщення у первинному стані шляхом відокремлення від квартири, за апеляційною скаргою адвоката Тарасова Дмитра Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Пучкової І.М. 06 листопада 2019 року, про відмову в забезпеченні позову,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, зобов`язання передати нежитлове приміщення у первинному стані шляхом відокремлення від квартири.
Позов обґрунтованою тим, що відповідач незаконно проводить у себе в квартирі реконструкцію, що тягне за собою пошкодження несучий конструкційний об`єктів всього будинку. Позивачка стверджує, що державним реєстратором були допущені грубі порушення реєстрації нерухомого майна, а саме державний реєстратор не витребував документи які містять актуальні технічні характеристики майна, дозвільні документи на реконструкцію нежитлового приміщення в житлове та документи, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а. с. 3 - 8).
Під час розгляду справи судом першої інстанції, а саме 04 листопада 2019 року, позивачка подала заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що вказане спірне майно виставлено на продаж, що в подальшому, у разі його відчуження, має наслідком утруднення або унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення вищенаведеного позову (а. с. 41 - 42).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року в задоволені заяви про забезпечення позову було відмовлено в повному обсязі.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що враховуючи обставини справи, характер правовідносин, предмет та підстави позову, обсяг позовних вимог, вбачається, що на цей час відсутні достатні правові підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, крім того, єдиним обґрунтуванням заяви про забезпечення позову є копія об`яви про продаж квартири, однак з неї взагалі не вбачається, що на продаж пропонується саме спірна квартира (а. с. 51 - 52).
В апеляційній скарзі адвокат Тарасова Д.А., діючий від імені  ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу від 06 листопада 2019 року про відмову у забезпечення позову, та ухвалити нове судове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову, а саме – накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та матеріального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що суд не врахував тієї обставини, що у разі задоволення позову, виконання рішення буде неможливе, оскільки майно вже буде належати іншій особі. Таким чином суд першої інстанції утворює обставини щодо неможливості виконання можливого позитивного для позивачки рішення суду (а. с. 60 - 62).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо забезпечення позову, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства не відповідає.
При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено факту унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття заходів забезпечення позову (а. с. 51 - 52).
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України, згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову не відповідає вищезазначеним вимогам.
В позовній заяві позивачка заявляє вимоги про скасування реєстраційних дій щодо реєстрації спірного майна, а саме реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1  за ОСОБА_2 , витребування вказаного майна. 
Запропонований представником позивачки вид забезпечення позову, а саме – накладення арешту на спірне майно, є співмірним із заявленими позивачкою вимогами.
Колегія суддів також приймає до уваги, що зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається посилання позивачки на те, що відповідачка має намір відчужити спірне майно, на підтвердження чого позивачкою додано до заяви про забезпечення позову копії витягів щодо продажу нерухомого майна будинку АДРЕСА_2 . Також заява про забезпечення позову містить посилання позивачки на можливе ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі вчинення подальших дій щодо реєстрації права власності на спірне майно за третіми особами.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Низкою рішень Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (зокрема рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04.12.1995 р. та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 р.).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні вимог вищевказаної заяви про забезпечення позову, а саме - у задоволенні вимог заяви щодо накладення арешту на спірну квартиру, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, постановив необґрунтоване рішення, яке унеможливлює забезпечення реального та ефективного виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивачки, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог вищенаведеної заяви про забезпечення позову, а саме вимог щодо накладення арешту на спірну квартиру.
Таким чином, апеляційна скарга адвоката Тарасова Д.А., діючого від імені  ОСОБА_1 , є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тарасова Дмитра Анатолійовича, діючого від імені  ОСОБА_1 , – задовольнити.

  Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 рокупро відмову в забезпеченні позову - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Заяву адвоката Тарасова Дмитра Анатолійовича, діючого від імені  ОСОБА_1 ,про забезпечення позову – задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1492355051101.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 березня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. М. Таварткіладзе

О. В. Князюк