Дата документу 26.05.2020 Справа № 335/12800/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1100/20                                     Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Є.У.№ 335/12800/18                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року                                                       м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій № 6» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Гладишка Юрія Павловича до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фріго Транс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський завод дверних систем», ОСОБА_2 про визнання недійним договорів відступлення права вимоги,
за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій №6» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Гладишка Юрія Павловича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2019 року, 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2018 року ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Гладишка Ю.П. звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фріго Транс», Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.07.2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» було укладено кредитний договір № 0103/07/07-KLI, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у формі відкличної відновлюваної кредитної лінії для поновлення обігових коштів та ведення господарської діяльності з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 500 000 доларів США, із сплатою 13 процентів річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання взятих позичальником на себе зобов`язань були укладені договори застави на рухоме та нерухоме майно. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.06.2016 у справі № 908/1671/16 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6». Постановою Господарського суду Запорізької області від 12.07.2016 у справі № 908/1671/16 ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.08.2016 у справі № 908/1671/16 визнано вимоги ПАТ «Банк Форум», з віднесенням до вимог, погашення яких здійснюється за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, в позачерговому порядку. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.06.2017 у справі № 908/1671/16 ліквідатором ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» призначено арбітражного керуючого Гладишка Ю.П.
15.05.2018 між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» (Старий кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги за яким Старий кредитор відступив шляхом продажу Новому кредитору, у тому числі, права вимоги до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6»: кредитний договір № 0103/07/07-KLI від 02.07.2007 (розмір заборгованості 6 048 636, 04 грн., у тому числі непогашена заборгованість за основною сумою кредиту - 5 923 591, 28 грн., непогашена заборгованість за нарахованими процентами - 125 044, 76 грн.). Відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги від 15.05.2018 Старий кредитор уступив грошові вимоги в обмін на грошові кошти в сумі 1 591 000, 00 грн., які Новий кредитор зобов`язавсь сплатити старому кредитору, тобто відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.
29.08.2018 року між ОСОБА_1 (Старий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фріго Транс» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги за яким Старий кредитор відступив шляхом продажу Новому кредитору, у тому числі, права вимоги до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6»: кредитний договір № 0103/07/07-KLI від 02.07.2007 (розмір заборгованості 6 048 636, 04 грн., у тому числі непогашена заборгованість за основною сумою кредиту - 5 923 591, 28 грн., непогашена заборгованість за нарахованими процентами - 125 044, 76 грн.). Відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги від 29.08.2018 Старий кредитор уступив грошові вимоги в обмін на грошові кошти в сумі 1 590 000, 00 грн., які Новий кредитор зобов`язавсь сплатити старому кредитору протягом трьох років з дня укладання договору.
Позивачем зазначено, що кредитодавцем та іпотекодержателем може бути лише банк, або фінансова установа, а не фізична особа. Відповідачі не мають статусу банку, або фінансової установи, а тому не можуть бути фактором. Вважає, що зазначені договори можуть бути визнані судом недійсним з моменту їх вчинення, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначені договори підлягають визнанню недійсними з моменту їх вчинення.
Посилаючись на вищевикладені обставини позивач, просив суд визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 15.05.2018, укладений між ПАТ «Банк Форум» (Старий кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 1685 та договір про відступлення прав вимоги від 29.08.2018, укладений між ОСОБА_1 (Старий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фріго Транс» (Новий кредитор), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шевцовою О.С. та зареєстрованому в реєстрі за №2179.
Рішенням  Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2019 року у задоволені позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оскаржуваних договорів купівлі-продажу прав вимог за кредитом сторонами договору були дотримані вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до статті 203 ЦК України, а тому ураховуючи наведене, а також те, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, і не надав доказів на підтвердження порушення його прав при його укладенні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних боржника.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відповідність оспорюваних договорів вимогам цивільного законодавства, не врахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у постанові від 30.09.2019 по справі №440/85/19. Суд безпідставно розглянув справу у спрощеному проваджені за відсутності відповідних клопотань сторін, чим позбавив позивача права на дебати. 
Ухвала про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги направлена сторонам у справі.
Представник ТОВ «Фріго Транс» адвокат Короленко І.М. у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, узгоджується із вимогами цивільного законодавства і правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року за №909/968/16 та постанові Верховного Суду від 11.10.2019 року за №910/13731/18.
Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України не скористалися, проте це не заважає розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами справи. В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник відповідача не з`явився, направив заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином.
В засідання апеляційного суду, призначені на 31.03.2020, 05.05.2020, 26.05.2020 належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник позивача не з`явився, направляв клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на карантин і неможливість прибуття у судове засідання у зв`язку із відсутність сполучень між обласними центрами країни.
Розглянувши клопотання представника позивача ліквідатора арбітражного керуючого Гладишка Ю.П. про відкладення розгляду справи, суд визнав його таким що не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обов`язок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі. 
Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.
У відповідності до ст.ст.13,44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.
Відповідно до положень ст.ст. 210, 368, 371 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з особливостями, встановленими цією главою. (глава 1 розділ У). Суд першої інстанції має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. 
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.
Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 30.10.2018, провадження у справі відкрито 07.11.2018, ухвалою суду від 26.03.2019 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду на 26.04.2019. Інтереси позивача, юридичною адресою якого є м.Запоріжжя, у суді першої інстанції представляв адвокат Штабовенко Д.В. на підставі довіреності, виданої ліквідатором ПАТ «ЗЗБК№6» Ю.П. Гладишко. Останній особистої участі у розгляді справи не приймав.
За клопотанням адвоката Штабовенка Д.В. справа неодноразово відкладалася розглядом, судом витребувалися додаткові письмові докази, вирішувалося питання про залучення до участі у розгляді справи третіх осіб тощо.
20.12.2019 ПАТ «ЗЗБК №6» уклав договори про надання правової допомоги з адвокатами Шерстюк А. О . та Деркачом О. О ., які приймали участь в останньому судовому засіданні, в якому 26.12.2019 ухвалено оскаржуване рішення.
04.02.2020 позивач подав апеляційну скаргу на рішення, проте не сплатив її судовим збором.
В апеляційний суд справа зі скаргою позивача надійшла 05.02.2020.
У зв`язку з несплатою відповідачем судового збору ухвалою судді-доповідача від 06.02.2020 апеляційну скаргу було залишено без руху для усунення її недоліків - оплати судового збору.
03.03.2020 позивач сплатив судовий збір і направив платіжний документ на адресу апеляційного суду.
Ухвалами апеляційного суду від 04.03.2020 і від 05.03.2020 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 31.03.2020.
В судові засідання, призначені на 31.03.2020, 05.05.2020,26.05.2020 представники позивача не з`являлися, ліквідатор ПАТ «ЗЗБК№6» Гладишев Ю.П. направляв клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином.
Інформація про всі процесуальні дії, що здійснювалися апеляційним судом в процесі підготовки справи до розгляду, інформація про час і місце розгляду справи, копії процесуальних документів своєчасно були оприлюднені у спосіб, передбачений ЦПК України, а також на офіційному веб-сайті апеляційного суду. 
Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що дії позивача, добре обізнаного про судовий спір, що перебуває в провадженні суду з жовтня 2018 року, фактично спрямовані не на виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а на затягування розгляду справи, що суперечить завданню цивільного судочинства, порушує право іншої сторони на своєчасний розгляд справи і на судовий захист порушеного права.
Постанова Кабінету Міністрі України №211 від 11.03.2020 не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12.05.2020 карантинні заходи пом`якшені, дозволена робота адвокатських офісів, з 25.05.2020 у Київськівй області, де проживає ліквідатор ПАТ «ЗЗБК №6» Гладишев Ю.П.,послабленні карантинні обмеження і дозволено перевезення пасажирів в межах області. Клопотання про проведення справи в режимі відео конференції ліквідатор не заявляв. За таких обставин повторна неявка позивача і його представників - адвокатів Штабовенка Д.В., Шерстюк А.О. та Деркача О.О., які є мешканцями м.Запоріжжя, у судові засідання не є підставою для відкладення розгляду справи. 
На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки представників позивача неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.
Встановлено, що що 02.07.2007 між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» було укладено кредитний договір № 0103/07/07-KLI, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти у формі відкличної відновлюваної кредитної лінії для поновлення обігових коштів та ведення господарської діяльності з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1500000 доларів США, із сплатою 13 процентів річних за користування кредитними коштами.
З метою забезпечення виконання взятих позичальником на себе зобов`язань були укладені договори застави на рухоме та нерухоме майно.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.06.2016 у справі № 908/1671/16 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6».
Постановою Господарського суду Запорізької області від 12.07.2016 у справі № 908/1671/1 ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.08.2016 у справі № 908/1671/16 визнано вимоги ПАТ «Банк Форум», з віднесенням до вимог, погашення яких здійснюється за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, в позачерговому порядку.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.06.2017 у справі № 908/1671/16 ліквідатором ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6» призначено арбітражного керуючого Гладишка Ю.П.
15.05.2018 між ПАТ «Банк Форум» (Старий кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за яким Старий кредитор відступив шляхом продажу Новому кредитору, в тому числі, права вимоги: 1. ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6»: кредитний договір № 0103/07/07-KLI від 02.07.2007 (розмір заборгованості 6 048 636, 04 грн., у тому числі непогашена заборгованість за основною сумою кредиту - 5 923 591, 28 грн., непогашена заборгованість за нарахованими процентами - 125 044. 76 грн.); іпотечний договір від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4049; договір застави від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4047; договір застави від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4048. 2. ТОВ «ЦЕМЛАЙН»: договір поруки № 120/07-07 від 02.07.2007. 3. ТОВ «Київський завод дверних систем» (ТОВ «КОМПАНІЯ ДРЕВСЕРВІС»): кредитний договір № 0030/08/01-KL від 02.06.2008 (розмір заборгованості 454 974, 23 грн.); договір застави від 02.06.2008; договір застави від 02.06.2008. 4. ОСОБА_2 : договір поруки від 02.10.2009.
Відповідно до умов договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.05.2018 Старий кредитор уступив грошові вимоги в обмін на грошові кошти в сумі 1 591 000, 00 грн., які Новий кредитор зобов`язався сплатити старому кредитору.
29.08.2018 між ОСОБА_1 (Старий кредитор) та ТОВ «Фріго Транс» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за яким Старий кредитор відступив шляхом продажу Новому кредитору права вимоги: 1. ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 6»: кредитний договір № 0103/07/07-KLI від 02.07.2007 (розмір заборгованості 6 048 636, 04 грн., у тому числі непогашена заборгованість за основною сумою кредиту - 5 923 591, 28 грн., непогашена заборгованість за нарахованими процентами - 125 044. 76 грн.); іпотечний договір від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4049; договір застави від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4047; договір застави від 03.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4048. 2. ТОВ «ЦЕМЛАЙН»: договір поруки № 120/07-07 від 02.07.2007. 3. ТОВ «Київський завод дверних систем» (ТОВ «КОМПАНІЯ ДРЕВСЕРВІС»): кредитний договір № 0030/08/01-KL від 02.06.2008 (розмір заборгованості 454 974, 23 грн.); договір застави від 02.06.2008; договір застави від 02.06.2008. 4. ОСОБА_2 : договір поруки від 02.10.2009.
Відповідно до умов договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 29.08.2018 Старий кредитор уступив грошові вимоги в обмін на грошові кошти в сумі 1 590 000, 00 грн., які Новий кредитор зобов`язавсь сплатити старому кредитору протягом трьох років з дня укладання договору.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. При цьому, для визнання правочину недійсним необхідна одночасна наявність двох обставин: недодержання саме в момент вчинення правочину чинного на момент такого вчинення законодавства та порушення вчиненням такого правочину прав або охоронюваних законом інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин.  
Отже, при зверненні до суду із вказаним позовом, позивач повинен надати докази на підтвердження своїх позовних вимог, в даному випадку докази того, що саме в момент вчинення правочину не було додержано норм законодавства, які діяли на той час та того, що в момент вчинення такого правочину здійсниться порушення прав або охоронюваних законом інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин.  
Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.  Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.  
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Договір факторингу  має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. 
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що Цивільний Кодекс України розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
Обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. Таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки, у зв`язку з чим здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитром права грошової вимоги, за відсутності обов`язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору як факторингу. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги, передбачені ст. 512 ЦК України.
Згідно статей 512-518 ЦК України, до суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.
У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
Відповідно до статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Згідно з ч.3 ст. 656 ЦК України, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні.
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16)
Як встановлено судом першої інстанції, за умовами договорів відступлення права вимоги від 15.05.2018 та 28.08.2018 відступлення здійснюється на платній основі. При цьому ці кошти є платою за відступлення права вимоги, а не платною фінансовою послугою, тобто у договорах відсутні притаманні для договору факторингу умови про надання фінансових послуг.
В оспорюваних договорах відсутня і така ознака договору факторингу, як передача грошової вимоги фактору з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором і права останнього у випадку невиконання клієнтом зобов`язання, одержати задоволення за рахунок грошової вимоги до боржника.
Таким чином, висновок суду, що оспорювані договори про відступлення права вимоги від 15.05.2018 та 28.08.2018 не є договорами факторингу є правильним.
Відповідно до пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. 
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, урахувавши вільне волевиявлення відповідачів при укладенні договорів купівлі-продажу прав вимоги за укладеним з позивачем кредитним договором та бажання настання реальних наслідків його укладення, не надання позивачем належних доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання спірних договорів недійсними та не зазначення, в чому саме полягає порушення його прав оскаржуваними договорами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «ЗЗБК №6» є необґрунтованими. 
Доводи позивача про те, що укладені сторонами договори не відповідають вимогам цивільного законодавства є неспроможними. Оспорювані позивачем правочини за своєю правовою природою є комбінованими договорами, оскільки їх предметом є як передача права грошової вимоги, так і право вимоги за договорами забезпечення (іпотеки, застави), тоді як договір факторингу, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України) передбачає передання однією стороною виключно грошових коштів у розпорядження іншої, за плату із зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами не може бути віднесений до договору факторингу. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача спірними договорами відступлення права вимоги, оскільки обсяг зобов`язань боржника не змінено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, є необґрунтованими оскільки справа, яка переглядається, не відноситься до таких, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, тому, врахувавши вимоги частини третьої вказаної статті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
При цьому, учасники процесу не були позбавлені можливості надати свої пояснення та докази, оскільки справа розглядалася у судовому засіданні з викликом сторін, позивачем надавалися чисельні клопотання і письмові пояснення щодо предмету спору, зібраних у справі доказів тощо. У зв`язку з цим безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивача було позбавлено в повній мірі здійснити свої процесуальні права, приймати участь у судових дебатах тощо.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Заводзалізобетонних конструкцій №6»в особі арбітражного керуючого- ліквідатора Гладишко Юрія Павловича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст постанови складено 27 травня 2020 року. 
Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська