Постанова
Іменем України                                       
12 березня 2020 року
м. Київ
справа № 440/628/15-ц
провадження № 61-20955св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, -  Буська міська рада Львівської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області, у складі судді Журибіди Б. М., від 13 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П., від 07 жовтня 2019 року.
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Буська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, демонтаж самовільно зведеного будинку.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ЛВ 5703 від 18 березня 1999 року, виданим Буською міською радою народних депутатів. На початку квітня 2015 року вона виявила, що на вказаній земельній ділянці зведений житловий будинок, незавершений будівництвом, який належить відповідачу. Оскільки на прохання позивача про надання їй відповідних дозвільних документів про зведення будинку відповідач відмовляв, вважає, що будинок є самовільно зведеним та підлягає демонтажу. 
Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати зведений ним будинок на земельній ділянці, що їй належить та знаходиться по АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 13 березня           2019 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності є непорушним, позивачем не надано доказів самочинного будівництва ОСОБА_2 житлового будинку по АДРЕСА_1 , порушення будівельних норм і правил при проведенні будівництва. Позивачем не доведено у чому саме полягає порушення її прав відповідачем, внаслідок чого вона ставить вимогу про демонтаж зведеного ОСОБА_2 будинку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Буського районного суду Львівської області від 13 березня 2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за наявності у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 , які не скасовані, а відтак є чинними, а також за наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку АДРЕСА_1 , які не оскаржувалися, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
На момент виникнення спору і подання позовної заяви позивачем існували невідповідності та неточності місця розташування земельної ділянки, належної позивачу, однак ці неточності склалися не з вини відповідача, який на законних підставах став власником спірної земельної ділянки, оскільки законно заволодів нею на підставі договору дарування, який не визнано незаконним у судовому порядку та який є чинним. Будучи власником спірної земельної ділянки, позивач збудував на ній житловий будинок. Відповідальність за дії органу місцевого самоврядування не може бути покладена на відповідача ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 13 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 5703 від 18 березня 1999 року у сукупності із рішенням Буської міської ради народних депутатів № 18 від 24 квітня           2015 року свідчить про те, що їй, на праві приватної власності належить земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 . Вказані обставини також підтверджуються висновком експерта від 22 травня 2018 року № 1188/1189/1190 за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, згідно якого земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві власності, а будинок, зведений ОСОБА_2 , знаходиться на її земельній ділянці.
Позивач також полається на те, що вживала усіх необхідних та можливих заходів для присвоєння кадастрового номера належній їй земельній ділянці, однак через протидію державних органів, у тому числі й суду першої інстанції, цього зробити так і не вдалося.
Повідомлення про початок будівельних робіт відповідачем було подано 24 липня 2015 року, а 29 вересня 2015 року було зареєстровано право власності на будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, тобто після того як вона звернулася до суду із цим позовом. В подальшому судом було використано неправомірну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає, що будинок відповідача має ознаки самочинного будівництва.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року справу за позовом            ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Буська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, демонтаж самовільно зведеного будинку, призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржені позивачем судові судів рішення попередніх інстанцій є абсолютно законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм матеріального та процесуального права. Земельна ділянка, що знаходиться у його власності та на якій він збудував свій будинок, є сформованою відповідно до вимог чинного земельного законодавства. Судами надано правильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений, право власності зареєстровано згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серія ЕЕВ 631443, виданого 11 липня 2014 року.
Набуття ОСОБА_3 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується договором дарування від 14 вересня 2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Тиднюк Г. В. 14 вересня 2013 року за № 2493559.
Зазначені договори дарування від 14 вересня 2013 року та від 11 липня  2014 року не оспорювалися, недійсними в судовому порядку не визнавалися. 
Право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 512228 від 08 травня 2008 року, який був виданий на підставі рішення Буської міської ради Львівської області від 13 червня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність», що не оскаржувалося, а тому є чинним, згідно з яким ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в АДРЕСА_2 .
Позивачем не оспорювалося правомірність набуття відповідачем ОСОБА_2 у власність земельної ділянки АДРЕСА_2 
Земельній ділянці, що є у власності відповідача, присвоєно кадастровий номер 4620610100:13:023:0053 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку.
На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 збудував житловий будинок, якому відповідно до довідки № 5311 від 29 вересня 2013 року присвоєна фактична поштова адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідачем до матеріалів справи долучено дозвільні документи на його будівництво, зокрема, повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ЛВ 062152130065 від 24 липня 2015 року, декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання № ЛВ 142152690270                   від 24 вересня 2015 року. Вказані документи є чинними. 
Згідно ухвали Буського районного суду Львівської області від 23 лютого 2017 року у справі призначено будівельно-технічну експертизу, виконання якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Згідно висновку судового експерта Іляш В. В. від 22 травня 2018 року рішенням Буської міської ради народних депутатів № 61 від 16 квітня          1992 року ОСОБА_5 було надано земельну ділянку в АДРЕСА_2 , площею 800,0 кв. м під будівництво житлового будинку, відповідно до якого ним виготовлено проект забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 та видано акт виносу в натурі меж земельної ділянки від 21 квітня 1992 року, державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 5703 від 18 березня 1999 року, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Буської міської ради народних депутатів від 20 жовтня 1998 року № 120 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_2 .
Згідно рішення виконавчого комітету Буської міської ради № 18                       від 24 квітня 2015 року про впорядкування місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 5703, виданого 18 березня 1999 року і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 856, фактичним місцем розташування вказаної земельної ділянки є адреса: АДРЕСА_2 , а не АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною другою статті 90 Земельного кодексу України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до вимог частин першої-третьої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків 
Згідно частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено неправомірності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку  по  АДРЕСА_2 , на якій було зведено житловий будинок.
Позивачем не оспорено правомірність набуття відповідачем у власність земельної ділянки, а також права власності на житловий будинок. 
Суди встановили, що будівництво житлового будинку проведено згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ЛВ 062152130065 від 24 липня 2015 року. Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання № ЛВ 142152690270, зареєстрована 24 вересня                    2015 року.
Набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 09 жовтня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серія ЕКВ 363416 від 09 жовтня 2015 року.
Вказане свідоцтво є чинними і право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок не оспорювалось. 
Із урахуванням зазначеного, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що за наявності у відповідача правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_2 , які не скасовані та є чинними, підтверджують правомірність набуття відповідачем права власності, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Судами також враховано, що на момент виникнення спору і подання позовної заяви існували невідповідності та неточності місця розташування (адреси) земельної ділянки, належної позивачу, однак позивачем не доведено, що невідповідності виникли з вини відповідача, а неправомірність набуття відповідачем земельної ділянки, на якій у відповідності до вимог чинного законодавства зведено житловий будинок, позивачем не доведено.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Буського районного суду Львівської області від 13 березня            2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня           2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян    Н. Ю. Сакара  	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович