ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 р.	Справа № 520/13125/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Зеленського В.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.01.20 у справі № 520/13125/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області             
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом також - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просив:
1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області які полягають в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , виходячи з 70% грошового забезпечення з 01.05.2014; 
2) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають у виплаті лише 50% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року з 01.01.2018 та лише 75% суми підвищення пенсії визначеного станом на 01.03.2018 року з 01.01.2019 року; 
3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) пенсію у розмірі 77 % грошового забезпечення з 01.05.2014, здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.05.2014 однією сумою; 
4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) пенсію у розмірі 77% грошового забезпечення з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018 здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 однією сумою; 
5) зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) компенсацією за несвоєчасну виплату пенсії з 01.05.2014 згідно з постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 без урахування постанови КМУ № 649 від 22.08 2018.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року позов задоволено частково. 
Питання про розподіл судових витрат судом першої інстанції не вирішувалося.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з приводу зменшення з 01.01.2018 розміру пенсії ОСОБА_1 з показника 77% грошового забезпечення до показника 70% грошового забезпечення, зобов`язавши здійснити з 01.01.2018 перерахунок розміру пенсії із збереженням показника 77% грошового забезпечення та провести виплату різниці із компенсацією втрати частини доходу у порядку статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".    
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з приводу виплати ОСОБА_1 за період 05.03.2019 - 13.08.2019 75% суми підвищення до пенсії, зобов`язавши здійснити за період 05.03.2019-04.09.2019 виплату пенсії у 100% розмірі підвищення із компенсацією втрати частини доходу у порядку статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване  рішення в цій частині та прийняти нову постанову, якою  задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням засад верховенства права та вимог матеріального і процесуального права, на підставі недостатніх, неналежних та недопустимих доказів, з наданням доказам і поясненням відповідача наперед встановленої сили, з немотивованим відхиленням доказів та доводів позивача, які не піддавались всебічному, повному та об`єктивному дослідженню, що у своїй сукупності призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення, яке підлягає скасуванню. Не погоджується з позицією суду першої інстанції, що постанова Кабінету Міністрів України №103 в період з 01.01.2018 по 04.03.2019 була чинною та підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Зауважує, що він мав "законні сподівання" отримати пенсію у збільшеному розмірі після перерахунку її розміру, а отже обмеження щодо строків та розмірів виплати сум доплати до пенсії за 2018-2019 роки, передбачені Постановою №103, не можуть бути застосовані. Зазначає про помилковість відмови суду першої інстанції у задоволенні вимоги про виплату різниці з недоплати однієї суми та вказує, що вимога в цій частині підлягає задоволенню. Посилається на висновки Європейського суду з прав людини.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 у справі №520/13125/19 залишити без змін в оскаржуваній частині.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, звідки був звільнений 02.01.1995 із показником вислуги років - 29 років.
З 03.01.1995 позивачеві була призначена пенсія у розмірі 75 % грошового забезпечення.
Відповідно до прийнятих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області розпоряджень про перерахунок з 01.01.2006 заявник одержував пенсію у розмірі 77% грошового забезпечення; з 01.07.2012 заявник одержував пенсію у розмірі 77% грошового забезпечення; з 01.01.2018 - у розмірі 70% грошового забезпечення.
Виплата суми підвищення пенсії після перерахунку з 01.01.2018, проведеного на виконання постанови КМУ №103 від 21.02.2018 та постанови КМУ №704 від 30.08.2017, здійснювалась у розмірі 50%  протягом 2018 року та 75% протягом 2019 року.
Стверджуючи, що 01.05.2014 мала місце подія протиправного зменшення розміру пенсії з 77 % грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення, з 01.01.2018 мала місце подія протиправного зменшення розміру пенсії з 77 % грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення, а також наголошуючи на неправомірності виплати суми підвищення пенсії після перерахунку 01.01.2018 не у повному обсязі, заявник ініціював даний спір.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача з приводу зменшення з 01.01.2018 розміру пенсії позивача з показника 77% до показника 70% грошового забезпечення, а також з протиправності дій відповідача щодо виплати позивачу за період з 05.03.2019 по 04.09.2019 у розмірі 75% підвищення до пенсії, з урахуванням чого, посилаючись на те, що механізм компенсації втрати частини доходів застосовується адміністративним органом автоматично та імперативно (безальтернативно) у разі настання події несвоєчасної виплати доходу, тобто безвідносно до події реальної виплати, дійшов висновку про відсутність правових підстав для звільнення пенсійного органу від виконання обов`язку за статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Відмовляючи в задоволення іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про виплату різниці з недоплати пенсії однією сумою суперечить як приписам частини другої статті 19 Конституції України, так і положенням статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Суд першої інстанції також дійшов висновку, що запровадження відповідачу заборони керуватись нормами постанови КМУ №649 від 22.08.2018 призведе до створення перешкоди у виконанні рішення суду про проведення платежів за пенсією.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а позивач фактично оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Отже, в межах апеляційного перегляду надається правова оцінка законності та обґрунтованості рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог  про зобов`язання відповідача здійснити виплату різниці з недоплати пенсії однією сумою та запровадження відповідачу заборони керуватись нормами постанови КМУ №649 від 22.08.2018.
Щодо  позовних вимог про здійснення Головним  управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Приписами частин першої та другої статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").
Колегія суддів зауважує, що в даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсійний виплат, передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна".
Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35).
За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності.
Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.
Отже, з огляду на вказане вище, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог в цій частині, а тому в цій частині вимоги необхідно задовольнити, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату суми заборгованості недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою.
Посилання суду першої інстанції на те, що вказана вимога не підлягає задоволенню, адже суперечить приписам частини другої статті 19 Конституції України та положенням статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", оскільки діючим національним законом передбачено інший порядок проведення платежів за різницю у недоплаті, котрий не узгоджується з бажаним для заявника, а також посилання відповідача на безпідставність вказаної вимоги з огляду на те, що кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено протиправність дій пенсійного органу щодо зменшення з 01.01.2018 розміру пенсії позивача з  77%  до 70%, а також протиправність дій пенсійного органу щодо виплати позивачу з 05.03.2019 75% суми підвищення до пенсії, а тому позивач має законне право на отримання пенсійних  виплат, передбачених нормами чинного законодавства шляхом зобов`язання відповідача здійснити виплату суми заборгованості недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою. 
Щодо вимоги застосовувати постанову Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 без урахування Постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів чинного законодавства, зокрема, приписів статті 129-1 Конституції України та приписів статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та повинно виконуватися  в повному обсязі і саме приписами Закону України "Про виконавче провадження" визначається порядок примусового виконання судових рішень, який не передбачає відповідного механізму, запровадженого Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням того, що вимога позову заявлена наперед, стосується подій майбутніх правовідносин, відносно яких відсутні об`єктивні дані існування у владного суб`єкта наміру на недотримання закону та порушення прав заявника, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції  про відмову у її задоволенні з огляду на її передчасність.
Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач просив застосовувати постанову Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 без врахування Постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 стосовно компенсаційних витрат, вимоги щодо яких є також передчасними.
Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону України  "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів зауважує, що нарахування та виплата суми пенсії ставить первинною подією щодо компенсації втрати частини пенсії, яка нараховується та виплачується, відповідно, після та за результатом нарахування та виплати основної суми                            пенсії, а тому в даному випадку вимоги про зобов`язання відповідача нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасну виплату пенсії у зв`язку з порушенням строків їх виплати є передчасними.
Водночас, колегія суддів зауважує, що з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції відповідно до приписів статті 308 КАС України, переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і в даній справі не оскаржується рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 в частині задоволення вимог про виплату різниці із компенсацією втрати частини доходу у порядку статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за період з 05.03.2019 по 04.09.2019, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що позивач має право на отримання компенсації при виплаті заборгованості за основною сумою підвищення пенсії.
Однак, суд апеляційної інстанції не скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та не задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати компенсації за несвоєчасну виплату пенсії після 04.09.2019, як такі, що є передчасними.
Згідно зі статтею 317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 у справі №520/13125/19 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про здійснення Головним  управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою з прийняттям в цій частині нового судового рішення, яким слід задовольнити позов та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату суми заборгованості недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою. В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які були понесені позивачем під час розгляду справи, складаються з витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 1921,00 грн (768,40 грн + 1152,60 грн), що підтверджується доказами про їх оплату (дублікатами квитанцій від 02.12.19 та від 06.02.2019).
Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом було ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково, при цьому враховуючи, що задоволені вимоги охоплюють обсяг порушених прав та законних інтересів за основними та похідними вимогами, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат не вирішувалося, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень на користь позивача 1921,00 грн.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 у справі №520/13125/19 в частині відмови у задоволенні позову про здійснення Головним  управлінням Пенсійного фонду України виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою, скасувати.
В цій частині прийняти нову постанову, якою  позовні вимоги задовольнити. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344; місцезнаходження - 61022, м.   Харків, майдан Свободи, б.5, Держпром, 3 під., 2 пов.) здійснити виплату суми заборгованості недоплаченої частини основного розміру пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; місце проживання - АДРЕСА_1 ) однією сумою.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 у справі №520/13125/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного  управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; місце проживання - АДРЕСА_1 ) судові витрати у сумі 1921,00 грн  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344;  місцезнаходження- 61022, м. Харків, майдан Свободи, б.5, Держпром, 3 під., 2 пов.). 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.В. Зеленський	
Судді	   	Я.В. П`янова    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  05.06.2020 року