КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2020 року місто Київ.
 
Справа 757/28009/19-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7081/2020
 
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача                                   Желепи О.В., 
суддів:                                       Олійника В.І., Кулікової С.В.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року (у складі судді Батрин О.В., повний текст рішення складено 04 жовтня 2019 року)
в справі за позовом ТОВ Фірма "Т.М.М." до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач - Фірма «Т.М.М.» звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання підземної автостоянки. Посилається на те, що є обслуговуючою організацією підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , в якому відповідач є власником машиномісця № НОМЕР_1 . Дана автостоянка розташована в підземному паркінгу, який має місця загального користування та на утримання якого (охорона, прибирання, водопостачання, електропостачання, тощо) позивачем сплачуються кошти суб`єктам господарювання, які ці послуги надають. Витрати з утримання авто-паркінгу позивач розраховує, виходячи з фактичних витрат на утримання за попередній період та ділить на загальну кількість машино (парко) місць. Відповідач фактично користується такими послугами, однак умисно ухиляється від підписання договору про надання послуг з утримання машино-місця та має заборгованість, яка станом на травень 2019 р. становить 50 606,13 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року позов Фірми "Т.М.М." задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 " заборгованість у розмірі 50 606 грн. 13 коп. та 1921 грн. судового збору .
Не погоджуючись з рішенням, 01 квітня 2020 року представник  відповідача через поштове відділення звернувся з апеляційною скаргою, яка подана безпосередньо до апеляційного суду.
Вважає оскаржуване рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом не застосовано норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», суд позбавив відповідача права на захист, неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені позивачем обставини, що мають значення для справи, прийняв до розгляду позовну заяву, підписану неналежною особою, докази, завірені неналежним чином та неналежною особою, висновки суду, викладені ним у рішенні, не відповідають обставинам справи.
 
Ухвалою від 04 травня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Не погоджується з доводами апеляційної скарги, та вказує, що незважаючи на відсутність письмового договору між відповідачем та фірмою «Т.М.М.»-ТОВ про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, позивачем у встановленому законом порядку послуги з обслуговування машино-місця відповідачу надаються, у зв`язку з чим фірма «Т.М.М.»-ТОВ несе витрати, а тому відповідач  як власник машино-місця, має такі витрати відшкодувати.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вищевказаним вимогам рішення районного суду в повній мірі не відповідає.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
 
Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу машино-місця від 28.12.2009 року відповідач ОСОБА_2 є власником машино-місця № НОМЕР_1 , яке розташоване в підземному паркінгу (крита автостоянка) будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, ст. 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з наступними змінами і доповненнями, що був діючим у спірний період, тариф на утримання автопаркінгів відноситься до третьої групи - житлово-комунальних послуг, ціни/тарифи, на які визначаються виключно за домовленістю сторін на підставі економічно обґрунтованих витрат виконавцем послуг і не вимагають затвердження органами місцевого самоврядування.
Також судом встановлено, що позивач Фірма «Т.М.М.» - ТОВ з 14.07.2008 року по теперішній час є утримувачем будинку АДРЕСА_1 та надає житлово-комунальні та інші послуги у вказаному будинку, а також надає послуги з утримання підземної автостоянки за вказаною адресою, що підтверджено актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зареєстрованого 14 липня 2008 року за № 192 Інспекцією Держархбудконтролю м. Києва.
Зазначений паркінг обладнано відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБР В .2.З.- 15:2007». Для обслуговування паркінгу та утримання його в належному стані, позивачем укладені договори з постачальниками електроенергії, води, теплопостачання, здійснюється пропускний і внутрішній режим, постійна охорона підземного паркінгу.
Витрати з утримання автопаркінгу розраховувалися, виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що становить 246 машино-місць, що вбачається з наданих позивачем «Складових тарифу на утримання паркінгу» та «Деталізованого звіту, щодо складових тарифу на послуги з утримання паркінгу».
Так, тариф на утримання згаданого підземного автопаркінгу змінювався наступним чином:
Згідно зі Складових тарифу на послуги з утримання паркінгу, тариф на 1 паркомісце (з ПДВ) з 01.05.2015 року становить 465 грн. та включає:
- витрати з прибирання паркінгу у розмірі 18,59 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати води на миття паркінгу у розмірі 0,39 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати енергоресурсів на опалення паркінгу у розмірі 69,44 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати електроенергії на освітлення паркінгу у розмірі 46,62 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування систем теплопостачання, водопостачання та водовідведення, електропостачання у розмірі 24,98 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення та інших систем паркінгу у розмірі 22,71 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з проведення поточного ремонту у розмірі 11,29 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з дератизації у розмірі 0,18 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування, повірки, ремонту та наладки приладів обліку теплової енергії у розмірі 0,17 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з амортизації та зносу основних засобів обладнання та систем паркінгу у розмірі 98,04 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з утримання служби охорони у розмірі 19,46 грн. в місяць без ПДВ.
Згідно зі Складових тарифу на послуги з утримання паркінгу, тариф на 1 паркомісце (з ПДВ) з 01.11.2016 року становить 475 грн. та включає:
- витрати з прибирання паркінгу у розмірі 18,59 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати води на миття паркінгу у розмірі 0,93 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати енергоресурсів на опалення паркінгу у розмірі 52,06 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати електроенергії на освітлення паркінгу у розмірі 68,62 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування систем теплопостачання, водопостачання та водовідведення, електропостачання у розмірі 25,07грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення та інших систем паркінгу у розмірі 26,84 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з проведення поточного ремонту у розмірі 14,54 грн. в місяць без ПДВ; витрати з дератизації у розмірі 0,18 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з технічного обслуговування, повірки, ремонту та наладки приладів обліку теплової енергії у розмірі 0,33 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з амортизації та зносу основних засобів обладнання та систем паркінгу у розмірі 70,55 грн. в місяць без ПДВ;
- витрати з утримання служби охорони у розмірі 42,15 грн. в місяць без ПДВ.
Для обслуговування паркінгу, утримання його у належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), позивач уклав відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання, також надається цілий ряд інших послуг по обслуговуванню вказаної підземної автостоянки, а саме: прибирання паркінгу, миття паркінгу, обслуговування систем протипожежної автоматики та домо-видалення та інших систем паркінгу. При цьому позивач несе витрати з технічного обслуговування, повірки, ремонту та наладки приладів обліку теплової енергії, витрати з утримання служби охорони, тощо.
Послуги з постачання теплової енергії у гарячій воді у паркінг надавались АК «Київенерго» згідно з договором № 520263 від 01.09.2008 року.
Охоронні послуги з 01.11.2014 року здійснює ТОВ «Гарантії розвитку охорони міст» за договором № 01/11/14 (додаток № 11), що підтверджується актами здачі-прийняття робіт.
Послуги з технічного обслуговування системи димовидалення надавало ТОВ «Спутнік-Крим» згідно з договором на технічне обслуговування № 25-о від 29.03.2010 року, що підтверджується актами приймання та здачі виконаних робіт.
Послуги з дератизації надавало ТОВ «Дезінфекція Плюс» згідно з договором № 242 від 01.07.2015 року, що підтверджується Актами здачі-прийняття робіт.
Послуги з прибирання паркінгу з 13.09.2013 року здійснював ФОП ОСОБА_5 згідно з договором № 13/09-Кл, а з 08.02.2016 року дані послуги надавала ФОП ОСОБА_6 згідно з договором № 08/02-16, що підтверджується Актами здачі-прийняття робіт.
Послуги з технічного обслуговування устаткування (ворота) надавало ТОВ «Лакум Грейт» згідно з договором на технічне обслуговування устаткування № 9 від 17.11.2014 року, що підтверджується актами приймання та здачі виконаних робіт.
Вивезення ТВП на даному об`єкті згідно з договором № 352 від 01.11.2006 року здійснювало ДП «Фірма Альтфатер Київ».
Спостереження за установками пожежної автоматики, згідно з договором № 589/08/С9 надавало ТОВ «Дозор Сервіс», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт.
Послуги з технічного обслуговування ліфтового обладнання надавало ТОВ «Техно Ліфт» згідно з договором № 01-12/15 від 01.12.2015 року, що підтверджується Актами здачі-прийняття робіт. Технічне обслуговування ліфтового обладнання є складовою частиною у витратах з технічного обслуговування систем протипожежної автоматики та димового видалення та інших систем паркінгу.
Послуги щодо обслуговування підземного автопаркінгу, в якому знаходиться парко-місце відповідача, позивач надавав своєчасно та в повному обсязі.
Судом встановлено, що відповідач уникає підписання договору про надання послуг з утримання парко-місця , що підтверджується досудовими вимогами від 18.02.2016 року за № 3502-02079/2, від 28.03.2016 року № 213/03-ж/в, від 18.05.2016 року за № 302/05-ж/в, від 05.12.2017 року за № 3502- 02732.
Також відповідач ухиляється від виконання покладеного на нього обов`язку з оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість, яка згідно з розрахунками позивача станом на травень 2019 р. становить 50 606,13 грн.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку , що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.
Доводи відповідача про те, що за відсутності укладеного нею договору, вона не зобов`язана сплачувати на користь позивача будь-які кошти, колегія суддів не приймає з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлена у зв`язку з специфікою їх надання. (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання його прибирання здійснюється для власників усіх парко-місць одночасно.)
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо-будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо-будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно до п. 5 ч. 2  ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газового та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України  від 24 січня 2006 року № 45.
Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими   ОСОБА_2 користувалась наданими житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував плату по тарифу на послуги з утримання паркінгу,  які відповідачем не оплачувались.
Доводи про те, що відповідач протягом тривалого строку докладала зусиль для узгодження питання укладення договору з позивачем, намагалась з`ясувати за що саме і скільки вона має платити, але позивач вимагав укласти договір тільки на запропонованих ним умовах та змусити позивача оплачувати послуги, які їй не надавались та вартість яких позивач обґрунтувати не міг, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Позивач довів, що тариф, що нараховується є обґрунтованим і розумним. Відповідач же, будучи власником майна, отримуючи послуги не довела, що тариф є завищеним, та відповідно ухиляючись від свого обов`язку укласти договір та оплачувати такі послуги тим самим, тягар утримання свого майна покладає на інших співвласників, які добросовісно несуть витрати на утримання авто-паркінгу, що не відповідає правилам звичайного добросусідства.
 
Посилання на те, що надані позивачем докази та позовна заява підписані не уповноваженою особою є недоведеними та не відповідають дійсності, оскільки вони засвідчені представником позивача ОСОБА_7 , яка наділена достатнім обсягом повноважень.
 
За таких обставин, та керуючись ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд доходить до висновку, що рішення суду в частині наявності обов`язку у відповідача сплачувати позивачу вартість наданих послуг відповідає обставинам справи та вимогам Закону.
Разом з тим заслуговують доводи про те, що розглядаючи справу за відсутності відповідача, суд позбавив її можливості подати заяву про застосування позовної давності.
 Як убачається з матеріалів справи та на це посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції ухвалено рішення за відсутності  ОСОБА_2 , щодо належного повідомлення якої у справі відсутні належні докази.
У матеріалах справи відсутні відомості про вручення поштового відправлення (копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви), а направлений судом на адресу  ОСОБА_2 конверт  повернутий на адресу суду.
04 жовтня 2019 року суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного провадження за відсутності сторін та ухвалив рішення, не перевіривши дотримання прав відповідача бути обізнаним про те, що до неї позивачем висуваються позовні вимоги.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач має право подати заяву про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду.                                   
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
З позовом до суду Фірма "Т.М.М."- Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась 30 травня 2019 року, відповідно заборгованість необхідно стягнути за три роки, які передували зверненню до суду.
Так, згідно складових тарифу  на послуги з утримання паркінгу (Додаток №8) тариф на 1 парко-місце (з ПДВ) з 01.05.2015 року становить 465 грн.
Згідно складових тарифу на послуги з утримання паркінгу (Додаток №9) тариф на 1 парко-місце (з ПДВ) з 01.11.2016 року становить 475 грн.
Таким чином, з червня по жовтень 2016 року (5 місяців) заборгованість складає: 465 грн. х 5 місяців = 2325 грн. З листопада по грудень 2016 року ( 2 місяці) заборгованість складає: 465 грн. х 2 місяці=950 грн. З січня 2017 року по травень 2019 року заборгованість складає: 29 місяців х 475 грн.=13775 грн. Відтак з ОСОБА_2 слід стягнути заборгованість за період з червня 2016 року по травень 2019 року в розмірі 17050 грн. (2325+950+13775).
В задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
З огляду на вимоги ст. 376 ЦПК України, та порушення судом норм процесуального права, щодо розгляду справи в порядку письмового провадження за відсутності даних у суду про обізнаність відповідача про розгляд справи в суді, порушення прав останнього та ухвалення внаслідок цього рішення, про стягнення боргу без врахування пропуску позивачем строку позовної давності, щодо частини заявлених вимог, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Фірма «Т.М.М.» - ТОВ пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір в сумі 653 грн. 14 коп. 
 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. ст 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове.
 
Позов Фірма «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю заборгованість у розмірі 17050 грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю судовий збір в розмірі 653 грн. 14 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Позивач: Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю: 04116, м. Київ, вул. Провіантська, 3, код ЄДРПОУ 14073675.
Відповідач: ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
 
Постанова складена 16 червня 2020 року.
 
Суддя-доповідач                                               
 
    Судді