ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2020 року 
м. Чернівці
справа № 717/913/18
провадження 822/271/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.
суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.
секретар Вовкун Н.Ю.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
третя особа Кельменецька районна державна адміністрація
апеляційна скарга Іванічека Олександра Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2019 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Туржанський В.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа Кельменецька районна державна адміністрація Чернівецької області про скасування державної реєстрації іншого речового права, витребування земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що 29 квітня 1992 року позивач отримав у постійне користування земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,0 га, яка знаходиться на території Кельменецької селищної ради, яка надана йому у довічне успадковуване володіння, на підставі рішення Кельменецької районної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 20 березня 1992 року № 41.
У вищевказаному державному акті від 20 квітня 1992 року зазначено, що ОСОБА_1 додатково надано у довічне успадковуване володіння ще одну земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 4.98 га, на підставі рішення Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 25 березня 1993 року.
На даний час у позивача виник спір із відповідачем ОСОБА_2 з приводу того, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку позивача та чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_2 площею 4,98 га.
Зазначає, що відповідачу також було виділено у користування земельну ділянку на даному масиві, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 000085 виданого 28 квітня 1992 року.
16 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Дворніченим С.В. було зареєстровано право власності територіальної громади селища Кельменці в особі Кельменецької селищної ради на земельну ділянку площею 5,0 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства кадастровий номер 7322055100:01:002:0211. 
24 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. було зареєстровано право ОСОБА_2 довічного успадковуваного володіння землею, кадастровий номер 7322055100:01:002:0211.
ОСОБА_2 порушує його право користування земельною ділянкою площею 4,5070 га, яка складає частину земельної ділянки № НОМЕР_2 зазначеної у тимчасовому державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000088.
Просить суд, визнати недійсними та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер запису про інше речове право: 19750397, внесений державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В. М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 34562748 від 31 березня 2017 року, підстава виникнення іншого речового права: державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серія Б №000085 виданий 24 серпня 1992 року Кельменецькою районною радою народних депутатів Чернівецької області, вид іншого речового права: право довічного успадковуваного володіння землею, безстроково, володілець ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 5,0 га з кадастровим номером 7322055100:01:002:0211, для ведення особистого селянського (фермерського) господарства. 
Витребувати у відповідача ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим № 7322055100:01:002:0211 розміром 4,98 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Кельменецької селищної ради Чернівецької області, яка надана позивачу у довічне успадковуване володіння, на підставі рішення Кельменецької районної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області Української РСР від 25 березня 1993 року та перебуває у користуванні у позивача на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії В № 000088 від 29 квітня 1992 року та повернути її позивачу ОСОБА_1 .
Вирішити питання про судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2019 року позов  ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації іншого речового права та витребування земельної ділянки задоволено частково.
Визнано недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №19750397 вчинений державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В. М. 24 березня 2017 року про реєстрацію права ОСОБА_2 на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою кадастровий номер 7322055100:01:002:0211.
Витребувано у ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 частину земельної ділянки кадастровий номер 73122055100:01:002:0211 площею 4,5070 га яка накладається на земельну ділянку № НОМЕР_2 зазначену у тимчасовому державному акті серії Б №000088 на право довічного успадковуваного володіння землею виданому ОСОБА_1 .
Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 протиправно використовує земельну ділянку площею 4,5070 га, яка складає частину земельної ділянки № НОМЕР_2 зазначеної у тимчасовому державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000088, який виданий ОСОБА_1 .
Факт реєстрації за ОСОБА_2 права довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку, кадастровий номер 73122055100:01:002:0211 порушує право ОСОБА_1 зареєструвати належне йому право володіння земельною ділянкою.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не врахував, що відповідно до вимог ст. 387 ЦК України тільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Рішення суду першої інстанції про витребування у ОСОБА_2 та передання ОСОБА_1 частини земельної ділянки, кадастровий номер 73122055100:01:002:0211 із площею 4,5070 га, яка накладається на земельну ділянку № НОМЕР_2 зазначену у тимчасовому державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000088, який виданий ОСОБА_1 , суперечить нормам матеріального права.
Суд у своєму рішенні не зазначив, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання недійсним запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу.
Вважає, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними. 
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення 8 сесії Кельменецької районної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 20 березня 1992 року №41 ОСОБА_1 було надано у довічне успадковуване володіння землю площею 5,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 28 квітня 1992 року, серії Б №000088, змінено землекористування на підставі рішення 13 сесії Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 25 березня 1993 року, зазначено земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 4.98 га. 
Також на підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було надано у довічне успадковуване володіння землю площею 5,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 28 квітня 1992 року, серії Б №000085, змінено землекористування на підставі рішення 13 сесії Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 25 березня 1993 року, зазначено земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 5.0 га. 
Рішенням 22 сесії Кельменецької селищної ради Кельменецького району Чернівецької області 7 скликання від 21 грудня 2018 року №370-22/18 виправлено описки в рішенні 13 сесії Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 25 березня 1993 року, назву урочища змінено з « ОСОБА_5 » на «Половинське», площу земельної ділянки ОСОБА_1 змінено з «4,08 га /ріллі/» на «4,98 га /ріллі».
16 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації було зареєстровано право власності територіальної громади селища Кельменці в особі Кельменецької селищної ради на земельну ділянку 5,0 га з цільовим призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, кадастровий номер 7322055100:01:002:0211.
24 березня 2017 року державним реєстратором Кельменецької районної державної адміністрації Ротарем В.М. було зареєстровано право ОСОБА_2 довічного успадковуваного володіння землею, кадастровий номер 7322055100:01:002:0211.
Підставою для внесення запису стало рішення ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 345 62 748 від 31 березня 2017 року, а підставою виникнення права успадковуваного володіння землею- державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею від 28 квітня 1992 року, серії НОМЕР_3 № №000085, виданий Кельменецькою районною радою народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області. 
Судом встановлено, що позивач користується земельною ділянкою на праві постійного безстрокового користування.
За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається  громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України  N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. 
Суд першої інстанції не врахував, що позивач  обрав неефективний спосіб судового захисту, а тому його право не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову, виходячи з наступного. 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Обґрунтовуючи вимоги в частині позовних вимог про витребування частини спірної земельної ділянки ОСОБА_1 послався на те, що ОСОБА_2 самовільно зайняв його частину земельної ділянки. Крім того, факт реєстрації за ОСОБА_2 права довічного успадковуваного володіння землею, кадастровий номер 7322055100:01:002:0211 порушує право позивача зареєструвати належне йому право володіння земельною ділянкою. 
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Згідно п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Відповідно до ст.387 ЦК України особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.
Витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) - є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально-визначеної речі.
Право на віндикацію належить власникові або титульному володільцеві, який втратив фактичне володіння річчю. Предметом віндикації є вимога про повернення майна з незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з незаконного чужого володіння. До умов пред`явлення віндикаційного позову належать: власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; майно, яке хоче повернути власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебуває в фактичному володінні іншої особи; майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально-визначеним; віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. 
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».  
Крім того, правовий аналіз положень статті 388 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки на праві постійного безстрокового користування, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 28 квітня 1992 року, серії Б №000088, який видано на підставі рішення 8 сесії Кельменецької районної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області 21 скликання від 20 березня 1992 року №41.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником спірної земельної ділянки, номер запису про право власності 19616922 від 16 березня 2017 року, є територіальна громада селища Кельменці в особі Кельменецької селищної ради Кельменецького району Чернівецької області.
Отже, враховуючи вищенаведене, позов ОСОБА_1 предявлений до ОСОБА_2 про витребування частини земельної ділянки не може бути задоволений.
Не підлягає задоволенню також вимога про визнання недійсним запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки позивач просить застосувати неналежний спосіб захисту. 
У статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне визначення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Частиною другою статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 у справі №917/553/17.
Отже, вимога про визнання недійсним запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту порушеного права. 
Крім того вона є похідною від вимоги про витребування земельної ділянки в задоволенні якої відповідачу відмовлено.
 Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 2305 гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією № 101 від 24 січня 2020 року (а. с. 28 т.3).
З огляду на зазначене, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2305 гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2019 року скасувати.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Кельменецька районна державна адміністрація Чернівецької області про скасування державної реєстрації іншого речового права, витребування земельної ділянки відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2305 гривень 20 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 10 березня 2020 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          О.О. Одинак 
                                                               Н.Ю. Половінкіна