ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4976/20 Справа № 175/2487/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, - 

в с т а н о в и л а:

       У червні 2014 року ОСОБА_5  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4   про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.  
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_5 було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. 
       Не погодившись з такою ухвалою, позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року скасувати та направити справу до того ж суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні дані про надсилання та належні докази отримання судових повісток позивачем та її представником, а телефонограма та SMS не є належним повідомленням. 
       02 квітня 2020 року від відповідача ОСОБА_3   надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 залишити без змін. Зазначав, що представник позивача адвокат Пашніна А.В. знала про судові засідання, а апеляційна скарга безпідставна. Зазначав, що справа не знайшла своє вирішення протягом 6 років здебільшого через неявки у судові засідання сторони позивача. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що, будучи належним чином повідомленим, представник позивач ОСОБА_1 - адвокат Пашніна А.В повторно не з`явилася у судові засідання 18 вересня 2019 року та 05 лютого 2020 року. 
       Проте з такими висновками суду у повній мірі погодитися не можна, зважаючи на наступне.
       Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.        
       Статтею 223 ЦПК України визначено наслідки неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, в тому числі позивача.
       Зокрема частиною 5 статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
       Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що право суду на залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, можливе лише за відсутності заяви позивача про розгляд справи без його участі, і його неявка не перешкоджає розгляду справи.
       Умовою для застосування п.3 ч.1 ст.257 та ч.5 ст.223 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду. 
       Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
       За змістом ч.ч.1,2 ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. 
       Главою 7 ЦПК України, визначено порядок здійснення судових викликів та повідомлень.
       Зокрема нормами статті 128 ЦПК України визначено зокрема, що судові виклики здійснюються судовими повітками про виклик; судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка - повідомлення - завчасно.
       Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
       Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України иу спосіб, який забезпечує фіксацію повідомлення або виклику.
       З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 взагалі не було надіслано жодних судових повісток про розгляд справи 18 вересня 2019 року, 21 листопада 2019 року,05 лютого 2020 року. 
       18 вересня 2019 року від адвоката позивача надійшла заява про відкладення судового засідання, призначеного на 18 вересня 2019 року на іншу дату (т.3 а.с.81).
       18 вересня 2019 року розгляд справи було відкладено на 21 листопада 2019 року. 
       В матеріалах справи міститься довідка про те, що 21 листопада 2019 року суддя Озерняська Ж.М. знаходиться в нарадчій кімнаті по кримінальній справі та слухання даної справи відкладено до 05 лютого 2019 року (т.3 а.с.86).
       Також в матеріалах справи містяться телефонограми, оформлені довідкою секретаря про сповіщення адвоката позивача про судові засідання на 21 листопада та 05 лютого 2020 року (т.3 а.с.84,88), які не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів як належні докази сповіщення, оскільки частиною 9 ст.128 ЦПК України передбачено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.
       Отже, повідомлення учасника справи телефонограмою передбачено лише у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом.
       При повідомленні або виклику до суду телефонограмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку необхідною умовою є забезпечення фіксації такого повідомлення або виклику. Вважається недостатнім наявність у справі лише довідки секретаря судового засідання (чи іншої уповноваженої особи) про повідомлення особи, яка бере участь у справі, зокрема телефонограмою, оскільки слід забезпечити фіксацію такого повідомлення та його отримання. Підтвердженням цьому може бути наявність у справі відповідної телефонограми, яка за змістом відповідала б вимогам статті 129 ЦПК України (зміст судової повістки і оголошення про виклик у суд). Крім того, повинні міститися дані про особу, яка надіслала телефонограму, і детальні дані про особу, яка її прийняла, та за яким телефоном. Зазначена телефонограма має бути зареєстрована в суді, а у справі має бути відповідний витяг із журналу телефонограм. 
       Відповідно до Параграфу 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
       Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
       У ст.129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
       Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
       Положеннями ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).
       Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.
       У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
       Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Згідно із пунктом 2 частини 1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
       З огляду на зазначене, явка учасників справи у судове засідання - це є правом, а не обов`язком (крім випадків коли явка в судове засідання визнана обов`язковою).
       Обов`язковою явка позивача ОСОБА_1 судом не визнавалася. 
       Враховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду за відсутності умов, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, є помилковим.
       З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі, ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду перешкоджає подальшому провадженню у справі, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
       Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  задовольнити.

       Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                         Макаров М.О.