УХВАЛА

21 травня 2020 року   
Київ
справа № 400/363/19
адміністративне провадження № К/9901/12391/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Гусака М.Б.,  Усенко Є.А., 
перевіривши касаційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №400/363/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу ,
ВСТАНОВИВ:
07.05.2020 до суду надійшла касаційна скарга   ОСОБА_1 на  рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, предметом спору у якій було  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу з єдиного внеску на суму 18276,72 грн. 
При вирішенні питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є  забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Відповідно до  пункту 6 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги статей 12, 257, 262 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
З огляду на обставини, встановлені судовими рішеннями,  предметом спору у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення контролюючого органу, на підставі якого може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
Отже, ця адміністративна справа підпадає під критерій, встановлений пунктом 6 частини шостої статті 12 КАС України, для визначення справи незначної складності.  
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі міститься посилання, що ця касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судова практика зі спірного у цій справі питання є неоднозначною. Для прикладу наведено судові рішення судів першої та/або апеляційної інстанції у справах №640/3644/19, №620/1368/19, №440/2777/19, №440/4914/19, №400/3352/19, №160/8031/19, №120/1372/19.
Оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України є необґрунтованими, а ухвалені у цій справі судові рішення на поточний день не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її. Наведені скаржником судові рішення не свідчать про існування різної практики, оскільки ухвалення судових рішень про задоволення позову у справах №640/3644/19, №440/2777/19 зумовлені встановленими судами обставинами перебування позивачів у спірний період у трудових правовідносинах та сплатою за них роботодавцями єдиного внеску; у справі №620/1368/19 задоволено позов з тих підстав, що чинне законодавство не вимагає від самозайнятої особи - приватного нотаріуса проводити обчислення суми єдиного внеску з середньомісячного чистого доходу, вирахуваного шляхом ділення річного чистого доходу на 12 місяців; у справі №160/8031/19 позов було задоволено з тих підстав, що фізична особа-підприємець, яка є пенсіонером та отримує пенсію за віком відповідно до норм чинного законодавства звільняється від сплати за себе єдиного внеску. Підставою для задоволення позову у справі № 120/1372/19 стало те, що позивач перебував на обліку як самозайнята особа (фізична особа - підприємець) та мала свідоцтво на здійснення адвокатської діяльності, натомість відповідачем самостійно взято позивача на облік ще й як особу, яка здійснює незалежну професійну діяльність, без заяви цієї особи встановленої форми. Натомість у справах №440/4914/19 і №400/3352/19, правовідносини у яких є подібними до цієї  справи, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що Законом передбачений обов`язок особи, яка провадить незалежну професійну діяльність (справа №400/3352/19), а також фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування (справа №440/4914/19) сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу у розмірі не меншому мінімального страхового внеску.
Варто зауважити, що такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеного, зокрема, у постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та від 05.12.2019 у справі №260/358/19, відповідно до яких аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати
Таким чином, відсутні підстави вважати, що у судах різних інстанцій наявна різна практика з вирішення питання, яке є предметом спору і у цій справі. У наведених скаржником судових рішеннях суди дійшли різних висновків про задоволення або відмову в задоволенні пред`явлених позовних вимог залежно від встановлених фактичних обставин, заперечень відповідачів і предмета правового регулювання.
Також у касаційній скарзі міститься посилання на наявність винятку, передбаченого  підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки у провадженні суду першої інстанції перебуває справа №400/4642/19 за його ж позовом, предметом спору у якій є визнання протиправною і скасування вимоги від 04.11.2019 про сплату боргу в розмірі 26539,26 грн, у складі якої є спірна у цій справі сума 18276,72 грн, а тому, на переконання скаржника судове рішення у цій справі матиме преюдиційне значення при розгляді справи №400/4642/19. 
Оцінивши такі доводи, колегія суддів вважає, що вони не містять достатніх обґрунтувань, оскільки передбачений підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадок передбачає неможливість спростувати особою, яка подає касаційну скаргу, встановлені судом обставини (певні юридичні факти) в іншій справі, а не незгоду з правовою оцінкою спірних правовідносин. Обставин, які б позивач хотів спростовувати при розгляді справи №400/4642/19, проте, позбавлений такої можливості, у касаційній скарзі не наведено, і колегією суддів, враховуючи вищенаведене, не вбачається.
Посилання на те, що ця справа має виняткове значення для позивача (підпункт "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України), оскільки визначена вимогою сума є для нього дуже значною, яку він, враховуючи відсутність доходу, не може сплатити, мають загальний характер, притаманні кожній аналогічній справі та не містять достатніх обґрунтувань, тому не можуть сприйматись, як виключний випадок.
Інші обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.    
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 12, 257, 328, 333, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №400/363/19 .
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
М.Б. Гусак 
 Є.А. Усенко ,
Судді Верховного Суду