ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 березня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 383/1230/19
провадження № 22-ц/4809/539/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 

учасники справи:  
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний кадастровий реєстратор відділу у Бобринецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області (суддя Замша О. В.) від 17 січня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бобринецького районного суду Кіровоградської області з позовом до державного кадастрового реєстратора відділу у Бобринецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в якому просив про таке:
1)визнати незаконними дії державного кадастрового реєстратора відділу у Бобринецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області Стенкового Івана Івановича щодо внесення до Державного земельного кадастру та поземельної книги в паперовому та електронному вигляді виправлених відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, на підставі заяви від 07 червня 2016 року реєстраційний номер ЗВ-3503027722016; 
2) зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області внести зміни до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3520810100:50:087:0016 та поземельної книги в паперовому та електронному вигляді на цю земельну ділянку, відновивши відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки, які існували до внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру на підставі заяви від 07 червня 2016 року реєстраційний номер ЗВ-3503027722016.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0327 га, якій присвоєно кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, право на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯИ № 674373. У червні 2019 року йому стало відомо, що державним кадастровим реєстратором Стенковим І. І. незаконно, без відповідної правової підстави внесено зміни до Державного земельного кадастру щодо поворотних точок земельної ділянки, яка має кадастровий номер 3520810100:50:087:0016. Він вважає, що такі дії державного кадастрового реєстратора суперечать положенням ряду статей Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051. 
Звернення саме до місцевого загального суду позивач обґрунтував правовою природою порушеного права, яке підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Короткий зміст рішення суду
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора відділу у Бобринецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області Стенкового Івана Івановича та головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії закрито, а позивачу роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Суд мотивував своє рішення тим, що між сторонами виник публічно-правовий спір, натомість спір про право цивільне відсутній.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2020 року про закриття провадження у справі та направлення справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що заперечуванні дії державного кадастрового реєстратора вплинули на належне позивачу право власності на земельну ділянку. Висновок місцевого загального суду суперечить правовим висновкам Великої палати Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі ЄУН 514/1571/14-ц, від 15 травня 2019 року ЄУН 826/3985/17. Крім того, пославшись на ч. 2 ст. 39 Закону України «Про Державний земельний кадастр», суд, всупереч ст. 58 Конституції України, ретроспективно застосував редакцію Закону, яка набула чинності лише 17 жовтня 2019 року, тобто після пред`явлення позову та після постановлення оскаржуваної ухвали.

Узагальнений зміст відзивів на апеляційну скаргу
Відповідач державний кадастровий реєстратор Стенковий І. І. надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому заперечив проти доводів та вимог позивача ОСОБА_1 . Зокрема, вказав на відсутність спору про право цивільне на що вказує відсутність позовних вимог про визнання такого права або усунення перешкод у його здійсненні. Посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 березня 2019 року у справі ЄУН 514/1571/14-ц, від 15 травня 2019 року ЄУН 826/3985/17 є недоречними. Між сторонами по справі відсутній спір про право на земельну ділянку. Натомість предметом перевірки у цій справі є дотримання державним кадастровим реєстратором, як суб`єктом владних повноважень, правомірності внесення змін до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки позивача, що вказує на належність цього спору до адміністративної юрисдикції.
Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області не скористалося правом надати письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні
Позивач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи особисто в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився.
Представник позивача – адвокат Федоров З. Ф. підтримав апеляційну скаргу позивача.
Відповідач державний кадастровий реєстратор Стенковий І. І. та його представник – адвокат Бем Ю. Ю. заперечили проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомлене належним чином про час, дату і місце розгляду справи в судове засідання не забезпечило явку свого представника до суду апеляційної інстанції.
Однак, згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
У цій справі позивач, як власник земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, звернувся з позовом до державного кадастрового реєстратора і Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області з вимогами про визнання незаконними дій державного кадастрового реєстратора по внесенню до Державного земельного кадастру та Поземельної книги змін в координатах поворотних точок його земельної ділянки, а також про зобов`язання відновити у Державному земельному кадастрі відомості про земельну ділянку, які існували до внесення заперечуваних змін. При цьому позивач посилався на заборону органам державної влади та органам місцевого самоврядування діяти з підстав, які не передбачені законом, а також за межами повноважень та не у спосіб визначений законом. 
Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру унормовано Законом України «Про Державний земельний кадастр» (далі за текстом – Закон 3613-VІ)
Положення ст. 1 Закону № 3613-VІ передбачають, зокрема, таке:
Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 1 ст. 6 Закону № 3613-VІ).
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 3613-VІ).
Згідно зі змістом частин 1 та 2 ст. 24 Закону № 3613-VІ державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Підстави та порядок внесення зміни до відомостей про земельну ділянку у Поземельній книзі та виправлення помилок у Державному земельному кадастрі визначені ст. 26, 37 Закону № 3613-VІ.
Згідно ч. 2 ст. 39 Закону № 3613-VІ у редакції, яка діяла до 17 жовтня 2019 року, тобто чинної на час пред`явлення ОСОБА_1 цього позову та на час постановлення судом оскаржуваної ухвали, дії або бездіяльність державного кадастрового реєстратора можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом.
Отже, Законом було встановлено лише судовий порядок рішень, дій або бездіяльності державного кадастрового реєстратора, а щодо порядку оскарження, то вказана норма відсилає до відповідного процесуального законодавства, яке, зокрема, визначає судову юрисдикцію. 
Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Крім того, у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями такого розмежування є: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріально-правових відносин між їх учасниками. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
Вирішуючи питання розмежування юрисдикцій адміністративних і загальних судів, Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, яка викладена у постанові від 20 вересня 2018 року по справі ЄУН 126/1373/17, яка надалі неодноразово була повторена ним в інших судових рішеннях. Її суть зводиться до того, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
У цій справі порушення своїх прав позивач вбачає у неправомірних, на його думку, діях державного кадастрового реєстратора під час надання за його заявою адміністративних послуг з внесення до Державного земельного кадастру та Поземельної книги відомостей (змін) про поворотні точки належної позивачу на праві власності земельної ділянки, за наявності раніше внесених до Державного земельного кадастру та Поземельної книги відомостей про цю земельну ділянку, що, нібито, виявилося у невиконанні державним кадастровим реєстратором встановленого Законом № 3613- VI обов`язку щодо перевірки повноти і правильності поданих документів та призвело до зміни географічного місцеположення (зміщення у просторі) земельної ділянки. 
При цьому відповідачі не заперечують права позивача на земельну ділянку. Крім того, спір не стосується речових прав чи обмежень третіх осіб на земельну ділянку позивача.
Отже, між сторонами по справі спір про право цивільне відсутній, а дослідженню в суді підлягають виключно дії державного кадастрового реєстратора щодо внесення змін до Державного земельного кадастру та Поземельної книги в контексті Закону № 3613-VI. При цьому обраний позивачем спосіб захисту відповідає п. 3 ч. 1 ст. 5 КАС України. 
Таким чином, виниклий між сторонами спір є публічно-правовим.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий загальний суд належним чином визначив характер спору, суб`єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов правильного по суті висновку щодо неналежності спору до юрисдикції адміністративного суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суперечить висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі ЄУН 514/1571/14-ц та від 15 травня 2019 року ЄУН 826/3985/17 не заслуговують на увагу.
У вказаних справах, які розглянула Велика Палата Верховного Суду, на відміну від справи, яка переглядається апеляційним судом, позивачі обґрунтовували свої вимоги порушенням їх цивільних прав, спричинених неправомірними, на думку позивачів, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, що мало наслідком виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер (відносин власності або володіння чужим майном, накладенням обтяжень на майно) або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, а визнання протиправними таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Щодо твердження позивача про неправильне застосування судом ч. 2 ст. 39 Закону України «Про Державний земельний кадастр», колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що місцевий суд мотивував своє рішення відсутністю між сторонами по справі спору про право цивільне та наявністю публічно-правового спору. 
Посилання в мотивувальній частині ухвали суду на Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-ІХ, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 39 Закону № 3613-VІ, є інформативним щодо перспективних змін до Закону, яке, на думку суду, побічно підтверджує правильність обраної ним позиції, але не лягло в основу прийнятого рішення. 

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргумент апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.
Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відсутні будь-які підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2020 року без змін.
     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко