ПОСТАНОВА
Іменем України

01 квітня 2020 року 
Київ
справа №826/9960/17
адміністративне провадження №К/9901/17911/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 квітня 2017 року №0017971404,
УСТАНОВИВ:
ТОВ «Крамар Рісайклінг» (далі - Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 квітня 2017 року №0017971404.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДФС у м. Києві на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки від 31 березня 2017 року №131/26-15-14-04-04/32068819 щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства винесено податкове повідомлення-рішення, яким збільшено податкові зобов`язання за платежем з податку на додану вартість.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 25 квітня 2017 року №0017971404.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, ГУ ДФС у м. Києві подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з контрагентом - постачальником ТОВ «БК «Строй.Ка» за період з 1 по 31 березня 2016 року.
Перевіркою встановлено порушення:
1) п. 44.1 ст.44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 195218 грн за 2016 рік;
2) п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податок па додану вартість на загальну суму 216909 грн за жовтень 2016 року.
За результатами перевірки складено акт від 31 березня 2017 року №131/26-15-14-04-04/32068819 та винесено податкові повідомлення-рішення від 25 квітня 2017 року №0017971404 та № 0017961404.
За результатами розгляду скарги Товариства в порядку адміністративного оскарження, відповідачем скасовано податкове повідомлення - рішення від 25 квітня 2017 року №0017961404, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємства на загальну суму 244022 грн, податкове повідомлення рішення від 25 квітня 2017 року №0017971404, яким збільшено податкові зобов`язання за платежем з податку на додану вартість на суму 271136 грн, в тому числі за основним платежем 216909 грн та 54227 грн за штрафними (фінансовими санкціями), залишено без змін.
У зв`язку із вказаними обставинами, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом, в якому оскаржує податкове повідомлення-рішення від 25 квітня 2017 року №0017971404.
Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи підтверджують лише документування операцій з придбання товару у ТОВ «БК «Строй.Ка», а сам по собі факт оформлення документів не є безумовним свідченням того, що господарська операція відбувалась, тому наявні у позивача первинні документи, не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Скасувавши рішення суду першої інстанції та задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що враховуючи надані письмові докази на підтвердження господарських взаємовідносин, висновки податкового органу щодо нереальності господарських операцій сформовані виходячи з припущень стосовно можливих порушень податкового законодавства контрагентами позивача, а відносини безпосередньо між учасниками операцій, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, не досліджено.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно із підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно із підпунктами 14.1.18 та 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 198.1 - 198.3,  пункту 198.6 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, у тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Між тим, як передбачено у пункті 201.1 статті 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
При цьому, пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Аналіз положень податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних відносин, дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: - фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; - документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; - придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; - наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; - наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); - наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 ПК України та підписана уповноваженою особою.
Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 44.2 статті 44 ПК України визначено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV) - господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону №996-ХІV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.
Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до видів діяльності ТОВ «Крамар Рісайклінг», зокрема, належать: збирання безпечних відходів; оброблення та видалення безпечних відходів; відновлення відсортованих відходів.
Між ТОВ «КРАМАР РІСАЙКЛІНГ» (покупець), в особі директора ОСОБА_1 та ТОВ «БК «Строй.Ка» (продавець), в особі директора ОСОБА_2 укладено Договір купівлі- продажу втор сировини від 26 липня 2016 року №176-162.
На виконання умов договору, відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних (далі - ЄРПН), в жовтні 2016 року ТОВ «БК «Строй.Ка» на адресу ТОВ «КРАМАР РІСАЙКЛІНГ» виписано та зареєстровано податкові накладні: №85 від 06.10.2016, №86 від.10.10.2016, №87 від 11.10.2016, №88 від 12.10.2016, №89 від 17.10.2016 , найменування товару - Алюмінієва баночка з-під пива та солодкої води (б/в), загальна сума без ПДВ 1084545 грн, ПДВ - 216909 грн. Податкові накладні зареєстровано в ЄРПН за підписом директора ОСОБА_2 .
Суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними включено позивачем до податкового кредиту в жовтні 2016 року.
На підтвердження здійснення господарських операцій позивачем надано до суду копії наступних документів: видаткові накладні: №85 від 06.10.2016, №86 від 10.10.2016, №87 від 11.10.2016, №88 від 12.10.2016, №89 від 17.10.2016, товаро-транспортні накладні №0610-1 від 06.10.2016, №1010-1-1 від 10.10.2016,  №1110-1 від 11.10.2016, №1210-1 від 12.10.2016,  №1710-1 від 17.10.2016, що підписані від постачальника в.о. директора - Опалімовим Максимом Вікторовичем.
Судом першої інстанції встановлено, що місце складання видаткових накладних м. Боярка, згідно товаро-транспортних накладних пункт навантаження товару м. Вишневе, зареєстровані склади відсутні.
При цьому, як вбачається з акту перевірки, в ході аналізу податкової інформації (матеріалів, що надійшли на адресу контролюючого органу), зібраної відповідно до статей 72, 74 ПК України по контрагенту - постачальнику ТОВ «БК «Строй.Ка» встановлено наступне.
ТОВ «БК «Строй.Ка» (поточна назва ТОВ «Стрендж Сістем») (код 40030858) знаходиться на обліку в Личаківській ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області (попереднє місце обліку - Києво-Святошинська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області). Директор - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (до 28.11.2016 директор - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Інформація щодо наявності основних засобів відсутня (фінансовий звіт (баланс), додаток AM до рядка 1.2.1. додатку РІ до рядка 03 РІ податкової декларації з податку на прибуток за 2016 рік до контролюючих органів не надано.
За період фінансово-господарської діяльності ТОВ «БК «Строй.Ка», з червня по жовтень 2016 року, згідно ЄРПН, було придбано ювелірні прикраси, засоби гігієни, мобільні телефони, труби, сигарети в асортименті (основна група товарів), посуд, тоді як реалізовано в адресу ТОВ «КРАМАР РІСАЙКЛІНГ» алюмінієві баночки з-під пива та солодкої води обсягом 43,82 тони.
Також перевіркою встановлено невідповідність придбаного та реалізованого товару, оскільки відсутнє реальне джерело походження товару, реалізованого в адресу позивача (втор сировини), а відтак, неможливий його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаних нереальних господарських операцій по ланцюгу постачання.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, надану інформацію ГУ ДФС у м. Києві щодо факту смерті, 23 вересня 2016 року директора ТОВ «БК «Строй.Ка» - ОСОБА_2 .
Станом на період здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та ТОВ «БК «Строй.Ка», саме директором - Узьким Андрієм Андрійовичем, яким було укладено договір від 26 липня 2016 року №176-162, підписано і зареєстровано податкові накладні за допомогою електронно-цифрового підпису.
Листом від 20 березня 2017 року №2668/9, відділ державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві повідомив, що смерть ОСОБА_2 зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_1 . В результаті пошуку реєстрації смерті вказаної особи в системі ДРАЦС, було встановлено, що смерть зареєстровано Виконавчим комітетом Української міської ради м. Селидове Донецької області, про що складено актовий запис про смерть №173 від 28 вересня 2016 року.
Тобто, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, ТОВ «БК «Строй.Ка» складено та зареєстровано в жовтні 2016 року податкові накладні за підписом ОСОБА_2, який з 23 вересня 2016 року вважається померлим.
Зазначені податкові накладні було прийнято та зареєстровані контролюючим органом в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Розрахунки із контрагентом ТОВ «БК «Строй.Ка» відображено у оборотно-сальдовій відомості по рахунку 631, за 4 квартал та за жовтень 2016 року. Розрахунки між суб`єктами господарювання проводились в безготівковій формі.
На підтвердження факту оплати позивачем надано копії платіжних доручень з відміткою банку про здійснення оплати на рахунок ТОВ «БК «Строй.Ка» та копії платіжних доручень оплачених за придбану втор сировину на рахунок нового кредитора ТОВ «БЛІНКТРЕЙД» згідно договору про відступлення права вимоги від 9 грудня 2017 року №281-162.
У подальшому придбана у ТОВ «БК «Строй.Ка» втор сировина була реалізована позивачем ТОВ «ВТОРТЕХ».
Суд першої інстанції виходив із того, що господарські операції підприємств не можуть бути легалізовані за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку і колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком.
Ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, регламентується Законом №996-XIV та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704; далі - Положення).
Підпунктами 2.1, 2.2 пункту 2 Положенням передбачено, що первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних па підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно зі статтею 9 Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, будь-який документ щодо ідентифікованого товару має силу первинного документу лише в разі фактичного здійснення господарської операції, що в свою чергу має підтверджуватися, в тому числі, реальним джерелом походження (виробництва) певного товару в обсязі, зазначеному у первинному документі та податковій накладній. Підпис посадової особи є обов`язковим реквізитом документа.
Отже, первинний документ, який оформлений з урахуванням всіх законодавчо встановлених вимог, набуває юридичної сили та доказовості. З урахуванням того, що підпис на податкових накладних за жовтень 2016 року не являється підписом директора ТОВ «БК «Строй.Ка» ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що такі податкові накладні не мають юридичної сили та не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
Відповідно до статті 1, частини третьої статті 8, частини першої статті 9 Закону №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Згідно зі статтею 1 Закону №996-XIV, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
При цьому, судом першої інстанції надано правильну оцінку видатковим накладним з приводу подальшої реалізації ТОВ «ВТОРТЕХ» втор сировини, яку було придбано у ТОВ «БК «Строй.Ка» в якості доказу причин реальних змін майнового стану платника.
Згідно наданих видаткових накладних подальшої реалізації втор ситовини (алюмінієва баночка з-під пива та солодкої води) ТОВ «ВТОРТЕХ» не можливо ідентифікувати чи саме закуплена втор сировина у ТОВ «БК «Строй.Ка» була реалізована.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем документи підтверджують лише документування операцій з придбання товару у ТОВ «БК «Строй.Ка», а сам по собі факт оформлення документів не є безумовним свідченням того, що господарська операція відбувалась, а тому наявні у позивача первинні документи, не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
В межах даної справи оцінка доказів судом першої інстанції, на підставі яких суд встановив обставини у справі, відповідає правилам оцінки доказів, зокрема правилам оцінки судом належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, вмотивованого відхилення або врахування кожного доказу.
Встановлення або визнання доведеними обставин, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додаткова перевірка доказів відповідно до частини другої статті 341 КАС України (в редакції, чинній на момент відкриття касаційного провадження у справі) знаходиться поза межами касаційного перегляду справи.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин колегія суддів касаційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а суд апеляційної інстанції помилково скасував правильне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 345, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року скасувати, а рішення рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року - залишити в силі
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                О.В.Білоус

Судді                                                                                                     Н.Є.Блажівська

                                                                                                    І.Л.Желтобрюх