ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/11492/16
провадження № 61-39513 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у складі судді Ул`яновської О. В., постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та просив солідарно стягнути з відповідачів на свою користь 564 052,66 грн заборгованості за кредитним договором. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 22 травня 2008 року уклали кредитний договір № K2S4GA0000000748, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 646 250 грн терміном до 22 травня 2028 року. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань позивач уклав з ОСОБА_2 договір поруки. 
 
ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим позивач просить вирішити спір у судовому порядку.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.
 
Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 564 052,66 грн. 
 
Суд першої інстанції виходив із того, що станом на 06 липня 2016 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість по кредитному договору в розмірі 4 426 263,7 грн, яка складається із 564 052,66 грн заборгованості за кредитом, 1 006 543,96 грн заборгованості про процентах за користування кредитом, 195 213,54 грн заборгованості по комісії за користування кредитом, 2 660 453,54 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
 
Позивач просить стягнути з позичальника та поручителя частину заборгованості за кредитом, а саме 564 052,66 грн, наявні підстави для задоволення цих позовних вимог. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 564 052,66 грн заборгованості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 564 052,66 грн заборгованості по кредитному договору залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що у лютому 2009 року кредитором була пред`явлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, але при цьому була визначена сума заборгованості по тілу кредиту в повному обсязі, не зважаючи на встановлений строк її погашення до 2028 року. Тобто фактично кредитором було реалізовано право дострокового стягнення заборгованості і право задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.
 
У зв`язку з цим кредитор мав право пред`явити позов до поручителя протягом 5 років від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, а отже порука припинилася у лютому 2014 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У липні 2018 року Литвиненко О. Л., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до поручителя як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.
 
Зазначає, що банк направив відповідачам письмову вимогу про дострокове повернення кредиту лише 26 січня 2015 року, а звернувся із позовом до суду 20 серпня 2016 року, тоді як договором поруки встановлений термін її дії - 5 років, тому вважає, що висновок апеляційного суду про припинення поруки є помилковим, посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору у касаційному порядку не оскаржується, тому Верховним Судом не переглядається.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від адвоката Соковікової Ю. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , у якій представник відповідача просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, залишити в силі рішення апеляційного суду.
 
Зазначає, що банк посилається на вимогу від 26 січня 2015 року, яка не досліджувалася ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, а касаційний суд відповідно до статті 400 ЦПК України не може вирішувати питання про достовірність доказу чи встановлювати обставини справи.
 
Стверджує, що звернувшись до Києво-Святошинського районного суду в лютому 2009 року з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості по кредиту, сплату відсотків за його користування та пені, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, встановлений банком для повернення кредиту, а отже строк поруки сплив у лютому 2014 року, посилається на постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22 травня 2008 року уклали кредитний договір № K2S4GA0000000748, за умовами якого  останній отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у розмірі 646 250 грн на споживчі цілі строком до 22 травня 2028 року включно зі сплатою 1,67 % на залишок заборгованості за місяць за користування кредитом. 
 
Умовами договору встановлений щомісячний платіж в розмірі 1117,95 грн, який мав сплачуватись в період з 20 по 25 число кожного місяця. В силу пункту 2.3.3 договору банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісій, відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язався повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та відсотки за фактичний строк користування.
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 22 травня 2008 року уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язання в тому ж розмірі, що і боржник.
 
Відповідно до пункту 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі п`яти календарних днів з моменту отримання вимоги.
 
Відповідно до пункту 12 договору поруки порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2009 року задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2-1333/09), у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року № K2S4GA0000000748 у розмірі 570 220,15 грн звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,113 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 шляхом продажу вказаної земельної ділянки. З описової та мотивувальної частин рішення вбачається, що судом встановлено порушення божником зобов`язань та визначена сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 520 302,66 грн, за процентами 43 238,43 грн, 4441,55 грн комісії, 2237,51 грн пені. Також судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та відповідачами 22 травня 2008 року був укладений договір іпотеки.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 задоволений позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 369/2810/15-ц), у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року № K2S4GA0000000748 у розмірі 3 474 240,01 грн звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,113 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені.
 
Позивач листами від 06 липня 2016 року повідомив відповідачів про наявність та розмір заборгованості і пред`явив вимогу щодо повернення суми кредиту у повному обсязі, а також нарахованих процентів і штрафних санкцій.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
 
Такі правові висновки  викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись у лютому 2009 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.
 
Апеляційний суд встановив, що банк при пред`явленні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки визначив суму заборгованості по тілу кредиту в повному обсязі, не зважаючи на встановлений строк її погашення до 2028 року, тому дійшов обґрунтованого висновку, що фактично кредитором було реалізовано право дострокового стягнення заборгованості і право задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції на час спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. 
 
У зв`язку з цим правильним є і наступний висновок апеляційного суду про те, що кредитор мав право пред`явити позов до поручителя протягом 5 років від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. У рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2009 року вказано, що позивач звернувся до суду в лютому 2009 року, а отже п`ятирічний строк поруки, встановлений договором поруки, сплив у лютому 2014 року. 
 
З позовом у даній справі ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише 20 серпня 2016 року, тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог банку до поручителя про стягнення заборгованості у зв`язку з припиненням поруки.
 
Доводи касаційної скарги щодо направлення вимог про дострокове повернення кредиту у січні 2015 року для правильного вирішення спору значення не мають, оскільки апеляційний суд обґрунтовано встановив, що банк пред`явив таку вимогу ще у лютому 2009 року.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин, встановлених апеляційним судом, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться за межами розгляду справи судом касаційної інстанції, який не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року у частині позовних вимог  публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року № K2S4GA0000000748 залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               В. І. Журавель
 
                                                                                                          М. М. Русинчук