ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2020 року 
Київ
справа №804/4143/16
адміністративне провадження №К/9901/12753/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,
суддів - Кашпур О. В., Смоковича М. І.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі № 804/4143/16 матеріалами
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці про скасування наказу про звільнення та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року, ухвалену у складі: головуючого судді Сидоренко Д.В., суддів Кононенко  О.В., Степаненко  В.В., та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року, постановлену у складі: головуючого судді Ясенової Т.І., суддів Суховарова А.В. Головко О.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач-1), голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці (далі - голова ЛК УМВС України на Придніпровській залізниці, відповідач-2) із вимогами:
1.1.  визнати протиправним і скасувати наказ голови ЛК УМВС України на Придніпровській залізниці віл 31 травня 2016 року №1о/с у частині звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» старшого інспектора сектору кадрового забезпечення лінійного відділу на станції Дніпропетровськ капітана міліції ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України (із поставленням на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів) із 06 листопада 2015  року;
1.2.  зобов`язати МВС України працевлаштувати ОСОБА_1 з урахуванням рівня освіти та професійного досвіду на посаду в суб`єктів, що належать до сфери управління МВС України (територіальному органі, закладі, установі або організації) та знаходиться на території міста Дніпро.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що, з указаних в оскаржуваному наказі підстав, вона як особа, що має дитину до трьох років, могла бути звільнена за умови її працевлаштування. Позивачка доводить, що питання про її працевлаштування відповідачі не вирішували.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3.  ОСОБА_1 обіймала посаду старшого інспектора сектору кадрового забезпечення лінійного відділу на станції Дніпропетровськ УМВС України на Придніпровській залізниці.
4. Наказом УМВС України на Придніпровській залізниці від 27 квітня 2014  року №  54  о/с ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 30 червня 2014 року по 14 травня 2017 року.
5. Відповідно до наказу МВС України від 14 квітня 2015 року №431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» наказом МВС України від 22 червня 2015 року №741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скорочено в Управлінні МВС України на Придніпровській залізниці усі 865 посад, у тому числі посаду позивачки.
6. Наказом голови Комісії з ліквідації лінійного відділу на стації Дніпропетровськ УМВС України на Придніпровській залізниці від 21 серпня 2015 року №80 о/с позивача звільнено зі служби у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ із 31 серпня 2015 року.
7. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16  березня 2016 року у справі №804/16330/15 визнано протиправним і скасовано наказ Комісії з ліквідації Лінійного відділу на станції Дніпропетровськ УМВС України на Придніпровській залізниці від 21 серпня 2015 року №  80 о/с у частині звільнення в запас з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 з 21 серпня 2015 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити капітана міліції ОСОБА_1 на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України з 21 серпня 2015 року.
8. На виконання указаної постанови наказом голови ЛК УМВС України на Придніпровській залізниці від 31 травня 2016 року №1  о/с «По особовому складу» до наказу УМВС України на Придніпровській залізниці від 21 серпня 2015 року №80 о/с унесено зміни: 1) відмінено пункт наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідно до підпункту «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 31 серпня 2015 року; 2)  вирішено вважати її працюючою на попередній посаді з 31 серпня 2015 року; 3)  відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 звільнено зі служби в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року.
9. Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивачка звернулася до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
10. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09  серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року, адміністративний позов задоволено:
10.1.  визнано протиправним і скасовано наказ УМВС України на Придніпровській залізниці від 31 березня 2016 року №1о/с «По особовому складу» у частині звільнення у запас Збройних Сил України (із поставленням на військовий облік) капітана міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора сектору кадрового забезпечення лінійного відділу на станції Дніпропетровськ із 06  листопада 2015 року;
10.2.  зобов`язано МВС України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в органах внутрішніх справ.
11. Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що позивачка на момент видання оскаржуваного наказу мала дитину віком менше одного року, що, у свою чергу, свідчить про поширення на неї пункту 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за змістом яких звільнення вагітного працівника або працівника, що має дитину віком до трьох років, допускається лише з обов`язковим працевлаштуванням.
12. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недотримання відповідачами вимог указаних норм права у частині обов`язкового працевлаштування.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
13. У касаційній скарзі відповідач-1, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та прийняте нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
14. На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач-1 зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували до спірних правовідносин положення КЗпП України, що регулюють порядок вивільнення вагітних жінок і жінок, що мають дитину віком до трьох років.
15. Відповідач-1 доводить, що трудові правовідносини та служба в органах внутрішніх справ мають різну правову природу і врегульовані різним законодавством, тому передбачений трудовим законодавством порядок звільнення та вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, тобто на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ.
16. Відповідач-1 також звертає увагу на те, що позивачка проходила службу в УМВС України на Придніпровській залізниці, водночас, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій поклали обов`язок щодо вчинення дій, направлених на відновлення прав позивачки, на МВС України, яке в цій частині не є належним відповідачем.
17. У запереченні на касаційну скаргу позивачка зазначила, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування їхніх рішень немає.
18. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
19. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
20. 31 січня 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
21. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку В.М., суддям Шарапі В.М., Данилевич Н.А.
22. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 29 квітня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
23. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській  О.Р., суддям Кашпур  О.В., Смоковичу  М.І.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
24. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №?2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
25. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
26. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
27. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
28. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
29. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року №  460-IX.
30. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
31. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їхні права і обов`язки на момент виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII).
32. Відповідно до статті 18 Закону №  565-XII порядок та умови проходження служби в міліції на момент виникнення спірних правовідносин регламентувалися Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
33. Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №  114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114).
34. Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
35. 06 серпня 2015 року в газеті «Голос України» опублікований Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон №  580-VІІІ).
36. Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1)  пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2)  частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017  року.
37. Отже, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ набрали чинності з 07 серпня 2015 року.
38. Згідно з пунктом 8 Розділу XI Закону № 580-VІІІ з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
39. Пунктами 9, 10, 11 Розділу XI Закону №  580-VІІІ передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців із дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін із моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їхнього звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положень» цього Закону.
40. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
41. Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
42. Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в  організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
43. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №  9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
44. За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
VI. Позиція Верховного Суду
45. Ураховуючи положення пунктів 9-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII та підпункту «г» пункту 64 Положення №114, працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів лише у випадку відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін із моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.
46. Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.
47. Особливістю цієї справи є те, що позивачка станом на момент публікації та набрання чинності Законом №580-VІІІ, з чим пов`язано початок процедури ліквідації територіальних органів МВС України, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
48. Суд зазначає, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, підстави та механізм вивільнення вагітних жінок або працівників, які мають дітей віком до трьох (а в окремих випадках до шести років), не визначено.
49. Водночас такі правовідносини врегульовані нормами трудового законодавства, які, з огляду на положення статті 7 КАС України, підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
50. Аналіз частини третьої статті 184 КЗпП України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років, і передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.
51. У контексті викладеного Суд зазначає, що Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14), від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.
52. Установивши, що відповідачі не вирішували питання про можливість подальшого використання позивачки та не вчинили дій, спрямованих на реалізацію гарантій, закріплених у статті 184 КЗпП України, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про незаконність наказу УМВС України на Придніпровській залізниці від 31 травня 2016 року №1о/с у частині звільнення позивачки. 
53. Водночас Суд не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, якими вони мотивували свої рішення в частині покладення на МВС України обов`язку працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду в органах внутрішніх справ.
54. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
55. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а, отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
56. Зробивши правильний висновок про незаконність звільнення позивачки, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, питання про поновлення її на попередній роботі. 
57. Суди попередніх інстанцій також не звернули увагу на те, що з огляду на особливості прийняття на службу до поліції осіб, які раніше проходили службу в міліції, застосування вказаного способу захисту порушених прав позивачки (на відміну від загального - у формі поновлення її на попередній посаді) фактично виключає можливість розгляду Національною поліцією рапорту про прийняття її на службу відповідно до пункту 9 Розділу XI Закону №  580-VІІІ, адже позивачка буде уважатися такою, що не працює в органах внутрішніх справ.
58. Аналогічна правова позиція була викладена в постановах Верховного Суду 13 березня 2019 року у справі №805/84/16-а, від 17 липня 2019 року у справі №823/5365/15, від 31 березня 2020 року у справі №266/4208/16-а.
59. Суд також погоджується з аргументами відповідача-1 про те, що позивачка проходила службу в УМВС України на Придніпровській залізниці, а тому до його ліквідації у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для покладення на МВС України обов`язків, пов`язаних із працевлаштуванням позивачки.
60. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
61. Частиною другою статті 352 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд, зокрема, не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
62. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
63. Таким чином, зважаючи на приписи  статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з направленням справи у частині вимог про зобов`язання МВС України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаді в суб`єкті, що належить до сфери його управління, на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
64. Суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
VII. Судові витрати
65. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
66. Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
67. Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.
68. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09  серпня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суд від 17 листопада 2016 року у частині вимог про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаді в суб`єкті, що належить до сфери його управління, скасувати та в цій частині справу направити на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
69. В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суд від 17 листопада 2016 року в справі 804/4143/16 залишити без змін.
70. Судові витрати не розподіляються.
71. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська

Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур

                                                                                                    М.І. Смокович