ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2020 року м. Херсон
справа № 653/3730/18 
провадження № 22-ц/819/458/20
                            
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Павловська Ю.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Крапівіної О.П. від 18 жовтня 2019 року в справі за позовом Комунального підприємства «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, 
встановив: 

У жовтні 2018 року Комунальне підприємство «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
В обґрунтування позову підприємство зазначило, що на підставі судових рішень про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підприємством було виплачено на користь незаконно звільнених працівників 85 122 грн 43 коп.
У 2013 році підприємство звернулось до суду із позовом до директора КП «ГВУВКГ» Мальованого П.П., яким були видані накази про звільнення, про стягнення із нього зазначених коштів на підставі статті 134 КЗпП України.
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 17.04.2013 року позовні вимоги КП «ГВУВКГ» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ГВУВКГ» грошові кошти у розмірі 56 560,19 грн та 565,6 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.07.2013 року рішення суду першої інстанції змінено та зменшено суму стягнення до 36 322 грн та суму судового збору до 363,22 грн.
Посилаючись на те, що станом на день звернення з позовом до суду рішення суду відповідачем не виконано, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання інфляційні втрати та три проценти річних, розмір яких з врахуванням трирічного строку позовної давності становить 17 073,74 грн.
В процесі розгляду справи відповідач заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на те, що позивач з огляду на положення статті 136 КЗпП України не є стороною трудових відносин, що виникли з ним як з керівником КП «Генічеське ВУ ВКГ», а тому у нього відсутні повноваження на звернення до суду із відповідним позовом.
Ухвалою суду від 05 липня 2019 року у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено.
Рішенням суду від 18 жовтня 2019 року позов задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання та три відсотки річних в розмірі 17 073,74 грн, а також сплачений судовий збір в розмірі 1 762 грн.
Додатковим рішенням суду від 21 листопада 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, в розмірі 5000 грн. 
Не погодившись із наведеними судовими рішеннями,  ОСОБА_1 подав на них апеляційну скаргу, в якій просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та закриття провадження у справі.
Ухвалою апеляційного суду від 10 лютого 2020 року апеляційну скаргу в частині оскарження ухвали суду про відмову у залишенні позову без розгляду від 05 липня 2019 року повернуто скаржнику з тих підстав, що наведена ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а заперечення на ухвалу визнано такими, що включені до апеляційної скарги на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 жовтня 2019 року.
Ухвалами апеляційного суду від 18 березня 2020 року апеляційне провадження на рішення суду від 18 жовтня 2019 року відкрито, а у відкритті апеляційного провадження в частині оскарження додаткового рішення суду від 21 листопада 2019 року відмовлено з підстав, передбачених частиною 4 статті 357 ЦПК України, у зв`язку із неподанням у встановлений ухвалою суду від 10 лютого 2020 року строк заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження додаткового рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду від 18 жовтня 2019 року обґрунтована тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник вважає висновки суду щодо наявності підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у спірних правовідносинах такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені без врахування викладеного у постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-2491цс15 висновку Верховного Суду України про поширення дії наведеної статті у випадку порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду та відсутності підстав для її застосування у разі наявності між сторонами деліктних правовідносин (завдання шкоди).
Зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», оскільки виникли з приводу невиконання судових рішень, а тому до них не можуть бути застосовані норми права, що передбачають цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Крім того, вказує на те, що суд не дав належної оцінки доводам щодо відсутності в його діях вини з невиконання рішення суду та наданим у їх підтвердження доказам з приводу нездійснення виконавчою службою відповідних дій, спрямованих на виконання рішення суду про стягнення з нього грошових коштів, шляхом реалізації належного йому майна, арешт на яке було накладено у 2015 році у рамках відкритого виконавчою службою 28 квітня 2015 року виконавчого провадження.
Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що належним позивачем у справі відповідно до положень частини 4 статті 136 КЗпП України є Генічеська міська рада як вищестоящий в порядку підлеглості орган, з якою ним 13 грудня 2011 року було укладено трудовий контракт, а тому саме їй надано право звернення до суду із позовом про стягнення із керівника підприємства матеріальної шкоди.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач викладені в ній доводи не визнав, висновки суду у спірних правовідносинах вважає правильними та обґрунтованими.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що не виконавши грошове зобов`язання, яке у нього виникло перед позивачем на підставі судового рішення, відповідач повинен нести відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України в межах строку позовної давності, про застосування якої заявив сам позивач.
В процесі розгляду справи суд встановив, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області, ухваленим 17 квітня 2013 року у цивільній справі №653/226/13, частково задоволено позовні вимоги Комунального підприємства «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» та стягнуто із ОСОБА_1 на користь підприємства грошові кошти в розмірі 56 560,19грн та судові витрати в розмірі 565,60грн.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.07.2013 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено: зменшено розмір визначених до стягнення сум із 56 560,19 грн до 36 322грн та із 565,60грн до 363,22грн.
Із змісту судових рішень та пояснень сторін вбачається, що правовою підставою для стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів є пункт восьмий статті 134 та стаття 237 КЗпП України, відповідно до яких службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, зобов`язана покрити шкоду, завдану підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.
Виконання наведених судових рішень здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого Генічеським районним судом Херсонської області 29.07.2013 року. Постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Генічеського районного управління юстиції від 28.04.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа та станом на час звернення позивача з даним позовом судове рішення виконано на суму 240,29гривень.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
    Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
      Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
До такого висновку щодо застосування статті 625 ЦК України у деліктних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши його, зокрема, у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Враховуючи, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке підтверджене судовими рішеннями, що набрали законної сили, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України та для стягнення із ОСОБА_1 на користь КП «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат з врахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, однак в межах встановленої статтею 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю у три роки (тобто з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року), про застосування якої заявив сам позивач.
Наведені позивачем розрахунки витребуваної ним суми грошових коштів відповідачем не спростовані та заперечення з цього приводу ним не заявлені.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, твердження скаржника про те, що стаття 625 ЦК України не регулює спірні правовідносини і неправильно застосована судом при вирішенні спору щодо зобов`язання, яке виникло із судового рішення про відшкодування шкоди та не має статусу грошового зобов`язання, із посиланням на необхідність врахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, який полягає в тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних відносин, не підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції, оскільки в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку Верховного Суду України із наведених вище підстав.
Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у тривалому невиконанні рішення суду державною виконавчою службою, яка не вживала достатніх та передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів для реалізації належного йому на праві власності рухомого майна (транспортних засобів), так як передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання не вимагає встановлення вини боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, для застосування цієї відповідальності, тому обставини, які витікають із виконавчого провадження, не підлягали встановленню судом та їх дослідження не має правового значення для вирішення справи.
Необґрунтованим колегія суддів вважає також твердження скаржника про те, що Комунальне підприємство «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» є неналежним позивачем у даній справі, оскільки його аргумент в цій частині є юридично неспроможним, враховуючи, що відносини, які виникли між сторонами регулюються цивільним, а не трудовим законодавством, як вважає ОСОБА_1 , стверджуючи, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству при виконанні ним обов`язків керівника відповідно до частини 4 статті 136 КЗпП України вправі пред`явити лише вищестоящий в порядку підлеглості орган, яким є Генічеська міська рада.
Однак, на підставі судових рішень зобов`язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної в зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, виникло у ОСОБА_1 саме перед Комунальним підприємством «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», яке як кредитор і вправі заявити вимоги щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до приписів статті 625 ЦК України.
Отже, наведене комунальне підприємство, подавши позов про стягнення із ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох процентів річних, вживало заходів для захисту своїх прав та законних інтересів, а не діяло від імені заінтересованої особи без повноважень на ведення справи в суді, як про це заявив відповідач, звернувшись до суду з клопотанням про повернення позовної заяви без розгляду, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 257 ЦПК України підстав для залишення цього позову без розгляду.
При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що відносини сторін хоч первісно і виникли із трудового договору, однак порушене позивачем питання в даній справі норми трудового законодавства не регулюють та приписи частини четвертої статті 136 КЗпП України застосуванню не підлягають .
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 жовтня 2019 року-без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає як ухвалене у малозначній справі, за винятком випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                             Л.В. Пузанова

Судді:                                                                І.В. Склярська

                          Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова