Ухвала
 
16 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 444/1725/16-ц
провадження № 61-6845ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору таким, що не відбувся, та повернення завдатку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,09 га та будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 , таким, що не відбувся з вини відповідача; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 180 000 грн подвійного завдатку та 11 824,50 грн витрат, понесених нею на ремонт кімнати у вказаному будинку.
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 15 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 у присутності свідка ОСОБА_4 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,09 га та 1/2 частини будинку площею 43,7 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1  за ціною 120 000 грн. Частину суми в розмірі 90 000 грн вона сплатила в момент укладення договору як завдаток, а решту 30 000 грн повинна була сплатити протягом двох років, відповідач зобов`язався надати правовстановлюючі документи на житло і земельну ділянку, а після оплати всієї суми - нотаріально посвідчити договір. Однак ОСОБА_2 відмовився нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу та змінив умови попередньої домовленості, а саме - замість 30 000 грн вимагав сплатити 2 500 доларів США і запропонував укласти договір дарування, замість договору купівлі-продажу частини будинку та земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_2 приховав від неї недоліки нерухомого майна, про які вона не знала, а тому вважає, що договір купівлі-продажу не був укладений у встановленому законом порядку з вини відповідача і він повинен повернути їй завдаток у подвійному розмірі та відшкодувати витрати, понесені нею на ремонт в кімнаті, який необхідно було зробити для проживання в ній з дитиною.
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 90 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року (повний текст якої складено 10 лютого 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 30 листопада 2016 року - без змін.
 
04 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року направлено до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
15 квітня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову в цій справі є стягнення 180 000 грн подвійного завдатку та 11 824,50 грн витрат, понесених нею на ремонт кімнати в будинку. Загальна сума, яку просила стягнути позивач, а саме - 191 824,50 грн (180 000 грн + 11 824,50 грн) станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 444/1725/16-ц є малозначною в силу вимог закону.
 
Також предметом позову в цій справі є визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та частини будинку таким, що не відбувся.
 
Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору таким, що не відбувся, та повернення завдатку.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов