Номер провадження: 22-ц/813/3960/20 
Номер справи місцевого суду: 522/3042/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року представник Акціонерного товариства «Універсал Банк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних.
Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 15/04/289-к-07, згідно якого банк надав позичальнику 50 000 доларів США зі строком повернення до 23.04.2027 року під 12,5% річних.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за № б/н.
У зв`язку з тим, що позичальник не виконував зобов`язання за кредитним договором, банк звернувся з позовом до суду.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 377 619,30 грн.
У зв`язку з тим, що рішення боржниками не виконуються, виконавчі листи неодноразово повертаються без виконання, банк звернувся з цим позовом до суду. Посилаючись на ст..625 ЦПК України, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 рік та три проценти річних у розмірі 185 033, 46 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2019 року позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» три відсотки річних з 18.02.2016 року по 31.12.2018 року в розмірі 32 464 грн. 91 коп. та інфляційні втрати з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року в розмірі 125 709 грн.46 коп. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2019 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності.
Таким чином, єдиним доводом апеляційної скарги є помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування позовної давності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, зокрема не виконання відповідачами грошового зобов`язання, розповсюджуються норми встановленні статтею 625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 15/04/289-к-07 від 24.04.2007 року у розмірі 377 619,30 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат (а.с.24).
На виконання рішення суду 21 жовтня 2013 року Приморським районним судом м.Одеси були видані виконавчі листи, проте постановами державного виконавця від 22.02.2017 року та 09.12.2016 року були повернуті на адресу стягувача без виконання (а.с.25-28).
У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав у повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання з повернення кредитних коштів є підставою для стягнення з них на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому правильним є висновок суду про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених в статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.  
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати  Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Зважаючи на те, що до вимоги про стягнення трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат підлягає застосуванню загальний (трирічний) строк позовної давності, що узгоджується з висновком Великої Палати  Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, посилання апелянта на інші правові висновки не мають правового значення.
Отже, частково задовольняючи позов банку про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права позивача на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних у межах строків позовної давності (за три роки, що передували зверненню позивача до суду).
Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та невірного тлумачення законодавства, а також до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог банку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                                         П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст судового рішення складено: 15.05.2020 року.

               Головуючий                                         О.М. Таварткіладзе

               Судді:                                                 С.О. Погорєлова

                                                               А.П. Заїкін