22-ц/804/1795/20 
                                                                                265/596/20 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Адамова Т.С. 
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
                                                                                                             
06 травня 2020 року                                                                                  місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді       Попової С.А.,
                   суддів                              Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1   
на  рішення  Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 01 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді  Адамової Т.С.,  повний текст рішення складено 01 квітня 2020 року, по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 
до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» 
про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,
В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» (а.с. 1-5), посилаючись на наступні обставини.
Позивач з січня 2013 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь» (нині – ПрАТ «Азовсталь»), працюючи на посаді помічника машиніста тепловозу. В січні 2015 року він вирішив укласти контракт на проходження військової служби в особливий період, про що повідомив роботодавця. Але йому запропоновано було написати заяву про звільнення, що він і зробив. Наказом № 101 від 30.01.2015р. його було звільнено за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. 
13.02.2015р. він уклав контракт з військовою частиною НОМЕР_1 на проходження військової служби в особливий період строком на три роки, проходив військову службу з 13.02.2015р. по 25.04.2015р. у в/ч НОМЕР_2 , з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. у в/ч НОМЕР_3 ; впродовж періоду з 26.06.2017р. по 30.11.2017р.  перебував на обліку в центрі зайнятості; а з 31.11.2017р. по 14.05.2018р. і  з 24.07.2018р. до 24.01.2019р. проходив службу у в/ч НОМЕР_4 і в/ч НОМЕР_5 .
У січні 2020 року, звернувшись по юридичну допомогу, довідався про порушення роботодавцем його звільненням гарантій, унормованих ч. 3 ст. 119 КЗпП України, на збереження місця роботи та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Просив скасувати, як незаконний, наказ про звільнення, поновити його на роботі з 30.01.2015р., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2015р. до дати набрання рішенням суду законної сили, стягнути з роботодавця компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 30.01.2015р. до дати набрання рішенням суду законної сили.
Разом із позовом позивачем надано до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду (а.с. 20), посилаючись, як на поважні причини пропуску цього строку, на його військову службу в районі проведення Операції об`єднаних сил і не обізнаність із вищевказаними законодавчими гарантіями його трудових прав, що зберігаються за ним на період військової служби за контрактом на особливий період. 

У відзиві на позовну заяву (а.с. 45-48) представник відповідача ПрАТ «МК «Азовсталь» - адвокат Рабко Т.О., посилалася на необґрунтованість позову, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 з підприємства 30.01.2015р. його не було призвано на військову службу, контракт ним був укладений лише згодом - 13.02.2015р. Поважних причин для поновлення пропущеного позивачем майже на 5 років строку звернення із даним позовом до суду немає.  До відзиву відповідачем долучений попередній (орієнтовний) розрахунок витрат підприємства на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Рабко Т.О. для подальшого вирішення судом питання про розподіл судових витрат. Згодом подано заяву з відповідними документами про відшкодування за рахунок позивача понесених підприємством витрат на правову допомогу (а.с. 97-107, 117-122). 

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача (а.с. 68), де позивач наголошував, що процес оформлення документів для укладення контракту розпочато до звільнення, коли він проходив медичне обстеження за представленими документами військового комісаріату. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 01 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8204грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 36, 119 КЗпП України та виходив з того, що  позивач звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, у своїй заяві про звільнення він просив звільнити його саме за угодою сторін, не долучаючи при цьому ніяких документів щодо вступу на військову службу. Посилання позивача на те, що він повідомляв відповідача при звільненні про вступ на військову службу, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. У зв`язку з цим суд не вбачив правових підстав для визнання незаконним наказу про звільнення за № 101 від 30.01.2015 року та поновлення позивача на роботі з 30.01.2015 року, а також для задоволення супутніх, похідних від основної позовної вимоги про поновлення на роботі, опосередкованих вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Суд відмовив у позові по суті за безпідставністю вимог.
Втім, щодо строків, суд врахував, що позивач вже після звільнення в період з 26.06.2017р. по 30.11.2017р. перебував на обліку в Маріупольському центрі зайнятості, внаслідок чого не міг не знати про підставу свого звільнення, але звернувся до суду лише у січні 2020 року; також суд зауважив, що юридична необізнаність позивача щодо своїх прав не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, зв`язку з чим суд вважав відсутніми підстави для поновлення пропущеного строку для звернення позивача до суду із даним позовом. 
Відшкодовуючи за рахунок позивача понесені роботодавцем витрати з оплати професійної правничої допомоги, суд виходив з доведення заявленого розміру наданих адвокатом послуг в сумі 8204грн представленими документами (договором про надання юридичних послуг, додаткових до нього угод, розрахунком розміру винагороди, актами приймання передачі наданих послуг, рахунками на оплату і платіжними дорученнями на вказану суму), і керувався положеннями ч. 3 ст. 133, ч.ч. 1, 2 ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються у разі відмови в позові на позивача. При цьому суд вважав відсутніми підстави для зменшення розміру заявленої вартості правничої допомоги за відсутності клопотання з цього приводу позивача, який не з`являвся жодного разу до суду і не висловлював своєї думки зі вказаного приводу.   

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В  апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга (а.с. 144-154) вмотивована наступними доводами. При укладанні контракту на проходження військової служби в особливий період відповідачем не було роз`яснено позивачу право на збереження місця роботи та середнього заробітку на період проходження військової служби. Про свої права і гарантії, передбачені ст. 119 КЗпІІ України, щодо збереження місця роботи та середнього заробітку, він довідався з юридичної консультації у січні 2020 року. В центрі  зайнятості населення йому також не надавали відповідних роз`яснень щодо його гарантій.
Він повідомляв роботодавця в усній формі про намір укласти контракт на проходження військової служби. Але припинення трудових правовідносин було вчинено без свідомого волевиявлення позивача та всупереч вимогам трудового законодавства, оскільки йому було запропоновано під диктовку написати залишок тексту на вже надрукованому бланку заяви, роботодавець позбавив його можливості власноруч викласти текст заяви згідно дійсних намірів. Роботодавець повинен зберегти його гарантії, оскільки його заява про звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України не має правового значення. 
Висновок суду про те, що позивач не повідомляв відповідача при звільненні про вступ на військову службу, є передчасним, оскільки ним надано документи про медичний огляд, соціально-психологічне  вивчення, що відбувалося в робочий час і роботодавець був обізнаний про його підготовку до проходження військової служби.
Починаючи з 13.02.2015 року він приймав участь в антитерористичній операції з забезпечення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності держави, що, як об`єктивні обставини, виключало можливість своєчасно заявити в судовому порядку про порушення своїх трудових прав. Крім того, зважаючи на те, що порушення його прав роботодавцем є триваючим, то обмежувати певним часом (лише днем звільнення) строк на звернення його до суду, немає підстав. Вимоги про оплату праці в силу ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь- яким строком.
Судом першої інстанції не з`ясовано дату вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки позивачу; безпідставно визнано неповажною причину пропуску звернення до суду як от юридичну необізнаність позивача із своїми правами. 
В змісті апеляційної скарги наведені правові висновки Верховного Суду у справах по аналогічних правовідносинах і усталену практику Європейського суду з прав людини.
Позивач не погоджується із рішенням суду в частині стягнення з нього на користь роботодавця  витрат на професійну правову допомогу з наступних підстав: договір № 180329/АЗСТ від 29.03.2018р. укладено задовго до звернення позивача до суду у січні 2020 року і не передбачає своїм предметом надання правничої допомоги відповідачу в даній справі, тому його не можна віднести до даної справи; в цьому договорі не обумовлено порядку обчислення і розміру вартості послуг правничої допомоги; відповідач не був позбавлений права самопредставництва в суді через штатних юристів власного юридичного управління; відповідачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; присуджений розмір компенсації на правничу допомогу не є співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, відповідачем не доведено, що такі витрати були необхідними і неминучими; судом не досліджено обсягу наданих адвокатських послуг, затраченого часу, не наведено розрахунку таких витрат. 
Крім того, позивач посилається на безпідставне покладення на нього обов`язку з компенсації роботодацеві витрат на правничу допомогу, зважаючи на його звільнення, як  учасники бойових дій, на підставі ст. 22 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального від таких судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань, у даній справі за трудовим спором, який має на меті захист соціальних прав учасника бойових дій, звільненого від оплати СУДОВИХ витрат, є протизаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «МК «Азовсталь» (а.с. 167-169) наголошує на тому, позивач уклав контракт лише 13 лютого 2015 року, тобто за спливом часу після свого звільнення, що виключає право позивача і обов`язок роботодавця з дотримання гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України; вимоги позивача про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені через 5 років після звільнення, не ґрунтуються на положеннях ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, діючої на момент звільнення позивача, щодо збереження місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на особливий період, але не більше одного року; посилання ОСОБА_1 на те, що він повідомляв роботодавця про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, чи укладання контракту на проходження військової служби в особливий період внаслідок чого заява про звільнення за угодою сторін була ним написана під тиском відповідача є безпідставною, оскільки позивач не навів переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили по-перше інформування роботодавця про підстави звільнення, по-друге про неприязне чи упереджене ставлення до нього роботодавця; ОСОБА_1 був відсутній на роботі впродовж 02.12.2014р.-14.12.2014р., 26.01.2015р., 27.01.2015р.-29.01.2015р. у зв`язку із лікарняним, вихідним днем, перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати, і роботодавцеві не було до судового розгляду відомо, як використовував вільний час працівник ОСОБА_1 , позивач не повідомляв про збір документів на проходження військової служби.  
Щодо строків звернення, відповідач, не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, вказує на наступні обставини: з 30.01.2015р. позивачеві достеменно було відомо про підстави звільнення, але він впродовж 5 років не заявляв про порушення його трудових прав, не звертаючись ані до роботодавця, ані до суду; при цьому позивач не обґрунтував поважності причин пропуску строку позовної давності; перебуваючи на військовій службі до 24.01.2019., позивач, маючи фактичну можливість, не звертався до суду аж до січня 2020 року; доводи апеляційної скарги щодо не з`ясування дати вручення позивачеві наказу про звільнення та видачі трудової книжки вважає не обґрунтованими, оскільки станом на час учинення Маріупольським міським центром зайнятості запису від 26.06.2017р. у трудовій книжці цей документ вже був в розпорядженні ОСОБА_1 , а копія наказу про звільнення отримана позивачем на підставі його особистої заяви від 04.11.2019.
Вважає необґрунтованими доводи позивача щодо звільнення його від обов`язку компенсувати відповідачеві витрати на професійну правничу допомогу, беручи до уваги: укладений між ПрАТ «МК «Азовсталь» і адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» договір від 29.03.2018р. із додатковими угодами, в т.ч. № 97 від 05.02.2020р., якими передбачено здійснення представницва інтересів підприємства адвокатом Рабко Т.О., оплату її послуг за платіжним дорученням гідно обумовлених тарифів і переліку фактично наданих послуг у даній справі. Законом Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не передбачено пільги, як учасника бойових дій, по сплаті витрат на правничу допомогу іншій стороні, оскільки виниклий спір з приводу скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку із компенсацією не зачіпає порядку, обсягу соціальних гарантій ОСОБА_1 ; суд першої інстанції правомірно стягнув з Позивача на користь Відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 8204грн.

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з січня 2013 року перебував у трудових відносинах із ПрАТ «МК «Азовсталь», працюючи на посаді помічника машиніста тепловозу. За наказом № 101 від 30.01.2015р. позивача звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 13-19).
З 13.02.2015р. ОСОБА_1 знаходився на дійсній військовій службі в Збройних Силах України на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року, що підтверджено посвідченням  і даними його військового квитка (а.с. 11-12).
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, підтверджений посвідченням серії НОМЕР_6 від 15.12.2015р. (а.с. 10).
За даними трудової книжки позивача він перебуває з 26.06.2017р. на обліку в Маріупольському міському центрі зайнятості і отримує допомогу по безробіттю (а.с. 14-15).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу з ухваленням нового рішення у відповідній частині, виходячи з наступного. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 36 КЗпП України судам  необхідно  мати  на увазі,  що при домовленості між працівником і власником підприємства,  установи,  організації  або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП  України (за згодою сторін) договір припиняється в строк,  визначений сторонами.  Анулювання такої домовленості  може мати   місце   лише   при  взаємній  згоді  про  це  власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або  уповноваженого  ним  органу задовольнити прохання  працівника  про  звільнення  до  закінчення строку попередження не означає,  що трудовий договір припинено  за п. 1 ст. 36  КЗпП,  якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку  звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).
Судом першої інстанції учинено аналіз законодавства, зокрема підстави звільнення, враховано унормовані ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії, які поширюються на громадян України, в тому числі прийнятих на військову службу за контрактом.
Встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі його заяви за п. 1 ст. 36 КЗпП України – за угодою сторін. Текст заяви не містив поінформування роботодавця про намір піти на військову службу за контрактом, будь-яких документів щодо проходження військової служби позивачем до заяви не додано. Таких документів судовим розглядом не здобуто і не представлено до суду апеляційної інстанції. 
На момент звільнення позивача 30.01.2015р. контракт на проходження військової служби позивачем ще не був укладеним, тобто були відсутні де-факто підстави для звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України та дотримання гарантій зі збереження посади і середнього заробітку на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що вірно констатував суд першої інстанції. 
Самі по собі документи, представлені суду першої інстанції Василенком О.І., про збір документів в січні-лютому 2015 року, а саме: медичне обстеження, соціально-психологічне дослідження впродовж 05.12.2014р.-10.12.2014р., 23.01.2015р.-29.01.2015р. (а.с. 112-115), коли він знаходився, за неоспореною інформацією роботодавця (у відзиві на апеляційну скаргу), на лікарняному (02.12.2014р.-14.12.2014р.), вихідному (26.01.2015р.), у відпустці без збереження заробітної плати (27.01.2015р.-29.01.2015р.) – не спростовують відсутності контракту на проходження військової служби на момент звільнення, а також не є доказами поінформування роботодавця про намір вступити на військову службу. Ці документи не є тими матеріалами, визначеними в листі Мінсоцполітики від 27.09.2018р. № 2447/0/101-17, на який посилається у змісті апеляційної скарги позивач, на кшталт: довідки, наданої військовим комісаріатом або військовою частиною на запит роботодавця, або витягом з наказу військового комісаріату/військової частини про проходження військової служби. Тим більше, в цьому роз`яснювальному листі йдеться про обов`язок працівника прибути на роботу після звільнення його з військової служби, але ж у даній справі відсутні докази прибуття ОСОБА_1 на роботу до ПрАТ «МК «Азовсталь» по закінченні контракту від 13.02.2015р. і в подальшому, що впевнює колегію суддів про намір позивача з написанням заяви від 30.01.2015р. припинити трудові відносини із відповідачем. 
А заява ОСОБА_1 , адресована Військовому комісаріату про оформлення особової справи для добровільного вступу на військову службу, була подана 09.02.2015р. (а.с. 111), тобто вже після звільнення позивача з роботи, тому не містить інформацію щодо предмету доказування у даній справі щодо звільнення працівника 30.01.2015р. З цих же судом правильно не взяті до уваги надані позивачем аналогічні документи, що відносяться до періоду вересень-листопад 2017 року (а.с. 136-140).  
Належних, допустимих і достовірних доказів вчинення тиску на працівника ОСОБА_1 з боку роботодавця не здобуто. Навіть з моменту видання наказу № 101 від 30.01.2015р. про звільнення позивача ним ані до 13.02.2015р., коли було укладено контракт, ані впродовж подальших майже п`яти років, не ставилося питання перед роботодавцем (судом) питання про відклик заяви від 30.01.2015р., де ОСОБА_1 власноручно написав підставу «за угодою сторін» з бажаною датою звільнення «30.01.2015р.» (а.с. 18), тобто анулювання такої домовленості між працівником і роботодавцем, або про зміну формулювання причин звільнення, збереження гарантій за ч. 3 ст. 119 КЗпП України. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги  ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, врахував, що позивач звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України до укладення контракту на проходження військової служби, тому на нього не розповсюджуються гарантії, передбачені ч. З ст. 119 КЗпП України, що мають бути поставлені в обов`язок роботодавця. Суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які б вказували на порушення права позивача відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову.  
Суд першої інстанції вбачив пропуск позивачем унормованого ст. 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду із вимогою щодо незаконного звільнення без поважних причин, але зважаючи на необґрунтованість позовних вимог по суті, що вірно констатував суд першої інстанції, питання дотримання вказаного матеріального строку і доводи в цій частині позивача є вторинним.
Наведені у змісті апеляційної скарги висновки Верховного Суду по інших справах, хоча виникають і з подібних відносин, але стосуються дещо інших фактичних обставин справи, аніж у даній справі за позовом ОСОБА_1 , в тому числі постанови від 14.02.2018р. у справі № 727/2187/16-ц (де позивачем була отримана  повістка про призов на строкову військову службу до дати його звільнення з роботи), від  20.06.2018р. у справі № 323/1252/17 (де позивачем було укладено контракт про проходження військової служби в день ухвалення роботодавцем наказу про його звільнення), постанови від 10.02.2020р. у справі № 266/5063/17 (де позивач був звільнений після укладення контракту на проходження військової служби, що мало бути враховано роботодавцем) тощо.   
Рішення суду в вищенаведеній частині підлягає залишенню без змін в порядку ст. 375 ЦПК України. 

Щодо перевірки законності і обґрунтованості ухвалення судом першої інстанції  рішення в частині відшкодування відповідачеві понесених витрат на правничу допомогу 
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", "Лавентс проти Латвії", «Данілов проти України»).
Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі № 910/15944/17.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17, зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відшкодовуючи відповідачеві витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8204 грн за рахунок позивача, врахував зміст долучених роботодавцем документів: договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 180329/АЗСТ від 29.03.2018р. із додатковими угодами №7/1 від 03.12.2018р., № 34 від 01.10.2019р., № 97 від 05.02.2020р., укладений між ПрАТ «МК «Азовсталь» і Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» (а.с. 99-103), уповноваження за довіреністю від 27.12.2019р. ПрАТ «МК «Азовсталь»  адвоката Рабко Т.О. здійснювати представництво інтересів відповідача в суді (а.с. 31), копію свідоцтва ОСОБА_2 про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 4984 від 28.12.2018р. (а.с. 32), заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 97-98, 117-118), розрахунок розміру винагороди і акти приймання-передачі наданих послуг від 11.03.2020р. і від 17.03.2020р. з детальним описом наданих адвокатом при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «МК «Азовсталь» в Орджонікідзевському районному суді міста Маріуполя Донецької області послуг із їх хронометражом (а.с. 103-104, 119), рахунків на оплату наданої делегованим адвокатом Рабко Т.О. правничої допомоги на загальну суму 8204грн. (5678,50+2525,50) (а.с. 105, 120), копіями платіжних доручень №№ 4500025753, 4500025752 від 20.03.2020р. зі сплати відповідачем Адвокатському об`єднанню виставленого рахунку в розмірі 8204грн. (а.с. 124, а.с. 124зв). 
Проте, підтвердженими, як впевнилась колегія суддів з зібраних матеріалів справи, є витрати по наступним видам послуг: усна консультація (тривалістю 1 година вартістю 525,50грн); збір доказів (підготовка письмових документів, листи, запити - супровідний лист до наданих підприємством доказів (а.с. 64), три заяви про долучення документів з підтвердженням вартості правничої допомоги і клопотання про їх стягнення з ОСОБА_1 (а.с. 97-98, 117-122, 123) - тривалістю 2 години вартістю 1051грн); складання і подання відзиву, клопотань, заперечень - клопотання про ознайомлення з матеріалами справи і клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 29-30), складання і подання відзиву на позовну заяву від 18.02.2020р. обсягом 4 сторінки (а.с. 45-48), заперечення по справі в обсязі 2 сторінок (а.с. 94-95; клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача (а.с. 126) – сумарною тривалістю 2 години вартістю 1051грн; участь адвоката в 2 судових засіданнях 27.02.2020р. (8.58-9.12) і 16.03.2020р. (9.09-9.32) (а.с. 56-58, 86-89), які сумарно тривали 38хвилин (15хв+23хв) (вартість фактично відпрацьованого адвокатом часу на участь в судових засіданнях розраховується, виходячи із узгодженої між сторонами ставки 2000грн за один судодень, що триває 8 годин - 1 година роботи адвоката становить 250грн (2000:8), а 38 хвилин роботи адвоката коштує  158,33грн = 250грн : 60хв х 38хв). Тож, сумарна вартість об`єктивно підтверджених послуг адвоката Рабко Т.О. становить 2785,83грн.
Втім, відзначені в розрахунку видів правничих послуг «перевірка та підготовка документів» (за 2 години – 1051грн) по своїй суті дублюють обсяг послуг адвоката в позиції «збір документів», тому, у зв`язку із подвоєнням цих заявлених витрат, не підлягають відшкодуванню, як і решта вартості невідпрацьованого адвокатом часу за судоднями. 
Таким чином, в ході апеляційного перегляду справи встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). 
Доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність критерію реальності і розумності заявленого обсягу фактично наданих адвокатських послуг і їх розміру, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. 
Суд в рішенні стверджував про співмірність заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу критеріям в ч. 4 ст. 137 ЦПК України лише у взаємозв`язку з тією обставиною, що позивачем в ході судового розгляду справи не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, з чим погодитись не можна. 
При очевидній неспівмірності розміру гонорару адвоката характеру і суті виниклого трудового спору, що не представляє складності, судом не було вчинено дій, регламентованих п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо роз`яснення позивачеві його процесуальних прав, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння їй в реалізації своїх прав, зокрема, прав позивача за ч. 5 ст. 137 ЦПК України ініціювати клопотання перед судом про зменшення заявленого розміру витрат на правничу допомогу – позивач участі в судовому засіданні за його клопотаннями не приймав, а суд не вдався до поінформування його відповідними листами з роз`ясненням його прав в даній частині.  
Отже, виходячи зі встановленої реальності участі адвоката і їх необхідності, колегія суддів вважає обґрунтованими і доведеними витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 2785,83грн, які можна вважати необхідними і неминучими для підприємства, що вдалося до залучення професійної допомоги адвоката.
З урахуванням переконливості доводів апеляційної скарги щодо очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. ЦПК і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, вважає за необхідне зменшити розмір таких витрат до вказаної, розрахованої апеляційним судом, суми.  
Та обставина, що підприємство має у штаті юридичного управління юристів, здатних здійснювати представництво інтересів роботодавця в суді, на що посилається в апеляційній скарзі позивач, не усуває факту залучення відповідачем допомоги адвокатського об`єднання в особі делегованого представника – адвоката Рабко Т.О. на представництво інтересів в суді ПрАТ «МК «Азовсталь» і оплати адвокатському об`єднанню наданих послуг згідно із належними первісними платіжними документами.  
Доводи апеляційної скарги щодо законодавчого виключення з 1 січня 2019 року представництва інтересів юридичних осіб в судах по малозначних справах адвокатами не відповідають діючим нормам законодавства, в тому числі і зацитованого в даній частині в змісті апеляційної скарги.   
Наведена в апеляційній скарзі позивача обставина, що договір № 180329/АЗСТ від 29.03.2018р. із адвокатом Рабко Т.О. укладено до звернення позивача до суду із даним позовом у січні 2020 року, не можна враховувати як обставину, що анулює повноваження представника відповідача і надані нею правничі послуги, оскільки в тексті договору (п. 1.1) підприємство і адвокатське об`єднання  домовились вносити зміни до нього шляхом укладення додаткових угод (а.с. 99), і така додаткова угода № 97 щодо представництва інтересів підприємства у справі за позовом ОСОБА_1 була укладена 05.02.2020р., тобто після подачі позову, з узгодженням умов оплати послуг адвоката (а.с. 101).  
Законних правових підстав для відмови відповідачеві у відшкодуванні цих витрат, обчислених в даному судовому рішенні судом апеляційної інстанції,  не вбачається.   

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із покладенням на позивача обов`язку з відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, оскільки рішення в даній частині не відповідає вимогам процесуального закону і матеріального права.
За загальним правилом, визначеним п. 1 ч. 3 ст. 133, ч.ч. 1-4 ст. 137, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, чим керувався суд першої інстанції, понесені відповідачем витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, покладаються у разі відмови в задоволенні позову - на позивача.
Але поза увагою суду залишились положення ч. 7 ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат у випадку відмови в задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судових витрат.
Так, відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України: якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_6 від 15.12.2015 (а.с. 10). 
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту№ 3551-XII від 22 жовтня 1993 року з подальшими змінами, чинними на момент виникнення спірних правовідносин: ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
За змістом положень ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Порушений позивачем у даній справі спір стосується його прав і інтересів як учасника бойових дій, що проходив військову службу за контрактом в особливий період, пов`язану із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Зокрема, ОСОБА_1 у даній справі прагне захисту суб`єктивних прав шляхом дотримання гарантій за своїм соціальним статусом учасника бойових дій щодо збереження місця роботи і посади і відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час виконання ним військового обов`язку, унормованих ч. 3 ст. 119 КЗпП України, Законами Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Про військовий обов`язок і військову службу, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. 
З урахуванням звільнення позивача за його соціальним статусом учасника бойових дій на підставі ч. 2 ст. 22 Закону № 3551-XII від сплати судових витрат, включаючи і витрати на правничу допомогу за наслідками розгляду справи, то на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України ці витрати підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Враховуючи ухвалення рішення (в оскаржуваній частині щодо долі понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу) внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права (ч. 2 ст. 22 Закону № 3551-XII ) і процесуального закону (ч.ч. 2, 4 ст. 137, п. 2 ч. 3, ч. 7 ст. 141 ЦПК) в частині визначення розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу і порядку її стягнення, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню у відповідній частині із призведенням нового розрахунку вказаного виду витрат і прийняттям нового рішення у відповідній частині про часткове задоволення цих вимог згідно вищенаведеного мотивування. В задоволенні решти сплачених відповідачем коштів на правничу допомогу слід відмовити за необґрунтованістю.  

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8204 гривень скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.
Судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, понесені Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» в розмірі 2785 (дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) гривень 83 копійки компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В задоволенні вимог Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення решти витрат на правничу допомогу адвоката – відмовити. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 08 травня 2020 року. 

Судді:                                                                                         С.А.Попова 

                                                                                                    О.М.Пономарьова

                                                                                                            Т.Б.Ткаченко