Справа № 343/2207/18 
Провадження № 22-ц/4808/600/20 
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Маслей А.М.,
                       з участю:                відповідача ОСОБА_1 та 
                                               її представника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Лицуром І.М. 17 лютого 2020 року,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року Державна іпотечна установа пред`явила до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 04 квітня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого згідно договору відступлення права вимоги №17/4-Ввід 11 лютого 2015 року є Державна іпотечна установа, та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №772pv6-07 на суму 25 883 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 04 квітня 2022 року. Додатковою угодою №1 від 30 вересня 2008 року встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 16% річних, а додатковою угодою №2 від 01 червня 2009 року відновлювальна кредитна лінія замінена на невідновлювальну, розмір кредитної лінії встановлено на рівні 14 026 доларів США. В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 04 квітня 2007 року було укладено договір поруки №24/ПФО/0407. У зв`язку із неналежним невиконанням умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів у ОСОБА_3 виникла заборгованість, яка станом на 24 вересня 2018 року становить                   294 053,40 грн, з яких: 156 265,96 грн - заборгованість по сумі основного боргу; 76 674,50 грн - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 21 764,68 грн - інфляційні втрати; 39 348,26 грн - сума пені.Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_3 відмовляється погасити вказану заборгованість, Державна іпотечна установа просила стягнути вищезазначену заборгованість в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідачів 4 410,80 грн судового збору.
Рішенням Долинського районного суду від 17 лютого 2020 року позов Державної іпотечної установи задоволено частково. Постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 772 pv6-07 від 04 квітня 2007 року в сумі 285 323,44 грн, а також по 2 205,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору, відмовивши в решті позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, у якій посилаються на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Зокрема, судом першої інстанції не було враховано того, що жодного повідомлення про зміну реквізитів сплати кредиту вони не отримували і не підписували, а на поданих позивачем документах про отримання поштового відправлення міститься не їх підпис. Більш того, вказують апелянти, працівники позивача рекомендували їм утриматись від сплати коштів на погашення боргу на попередній рахунок та обіцяли надіслати договір переуступки боргу, однак жодного договору вони не отримували. Також апелянти зауважують, що позивачем не доведено що саме надсилалось листом від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_3 , оскільки опис вкладення у цінний лист в матеріалах справи відсутній. Апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звертають увагу суду на те, що позивачем ставиться питання про стягнення з них 156 265,96 грн заборгованості основного боргу, разом з тим, дана сума є не заборгованістю, а залишковою сумою сплати тіла кредиту станом на вересень 2015 року, в той же час строк дії договору кредиту закінчується 04 квітня 2022 року. Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що позивачем було нараховано заборгованість з моменту припинення сплати кредиту, тобто з вересня 2015 року, однак ними кредит сплачувався в серпні, вересні, жовтні 2015 року, що підтверджується копіями квитанцій. Крім того, апелянти вказують на те, що з моменту укладення кредитного договору і до зміни кредитора у ОСОБА_3 не було жодного прострочення чи недоплати по кредитному договору відповідно до графіка погашення кредиту, а зупинення його сплати сталося саме з вини позивача, оскільки ним не був надісланий номер нового рахунку. Також, на думку апелянтів, позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки остання проплата по кредиту ОСОБА_3 була здійснена у жовтні 2015 року, а позивач звернувся до суду у грудні 2018 року, пропустивши більш як місячний строк звернення до суду. Також суд першої інстанції не взяв до уваги положення щодо пропуску строку позовної давності з підстав, що строк договору закінчується у 2022 році, разом з тим, своїм рішенням заборгованість стягнув в повному обсязі, включаючи кошти, які вони мали сплачувати в майбутньому, тобто до 2022 року. Апелянти також звертають увагу апеляційного суду на те, що сам первинний договір кредиту в іноземній валюті був укладений з порушенням законодавства України. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Державної іпотечної установи в повному обсязі.
В надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник позивача Державна іпотечна установа доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заперечує. Додатково представник позивача вказує, що відповідач ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про зміну кредитора, що підтверджено листом №7243/11/2 від 15 жовтня 2015 року та повідомленням про вручення зазначеного поштового відправлення. Крім того, представник позивача вважає необґрунтованими посилання апелянтів на те, що Державною іпотечною установою пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору спливає лише 04 квітня 2022 року. Також представник позивача зауважує, що залишок боргу позичальника ОСОБА_3 за основним зобов`язанням по кредитному договору станом на 17 вересня 2015 року склав саме 7 160,74 долари США, що еквівалентно 156 265,96 грн. Зазначений розмір заборгованості підтверджується довідкою та листом від 23 листопада 2015 року №3-242100/22658 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Представник позивача звертає увагу суду й на те, що відповідачі не зверталися за захистом своїх порушених, на їх думку, прав при укладенні кредитного договору в іноземній валюті, а тому таке твердження є безпідставним. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримали. Додатково ОСОБА_1 вказала, що вини відповідачів у несплаті кредитної заборгованості немає, оскільки Державна іпотечна установа не надала банківські реквізити для сплати кредитних коштів. Також ОСОБА_1 не заперечила щодо наявності у відповідачів кредитної заборгованості у розмірі 7 374 доларів США. Посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки останні платежі відповідачами здійснено у вересні та жовтні 2015 року, а позов подано лише у листопаді 2018 року, просила оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Державної іпотечної установи. 
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, однак надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Додатково вказала, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі, а тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Не з`явився в судове засідання з невідомих причин представник Державної іпотечної установи, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності представника позивача. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кажука В.Б., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав. 
Частково задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач  ОСОБА_3  істотно порушила умови укладеного з позивачем кредитного договору, своєчасно у встановлений договором строк вказаний кредит не погашала та не повернула позичені кошти, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку. Також суд першої інстанції вважав, щопозивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків та інфляційних втрат за період до 20 листопада 2015 року та однорічний термін щодо вимоги про стягнення пені за період до 20 листопада 2017 року, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити. Однак, повністю погодитись із висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі частково не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №772рv-07 на суму 25 883,00 доларів США зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення 04 квітня 2022 року. Цим же договором встановлено, що для обліку виданих кредитних ресурсів Банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 НОМЕР_2 (а.с 12-15).
Згідно додаткової угоди №1 від 30.09.2008 року, процентна ставка за користування кредитом, починаючи з 01.10.2008 року встановлюється в розмірі 16% річних (а.с. 20).
Додатковою угодою від 01.06.2009 року відновлювальна кредитна лінія була замінена на невідновлювальну, розмір кредитної лінії встановлено на рівні 14 026 доларів США з оплатою по процентній ставці 16% річних (а.с. 23-24).
В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 24/ПФО/0407 від 04.04.2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (а.с. 28-30).
Згідно з договором відступлення права вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 року, укладеним між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 616 та Додатком № 1 до цього договору, первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув всі права вимоги за договорами, вказаними в додатку, в тому числі і за договором, укладеним з ОСОБА_3 (а.с. 31-38)
Позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 24 вересня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 294 053,40 грн, з яких: 156 265,96 грн - заборгованість по сумі основного боргу, 76 674,50 грн - прострочені відсотки за користування кредитом, 21 764,68 грн - інфляційні втрати та 39 348,26 грн - пеня. У підтвердження зазначеного розміру заборгованості позивачем надано довідку про стан заборгованості та відповідні розрахунки заборгованості (а.с. 8-11).
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитора до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а тому вони підлягають врахуванню при вирішенні даного цивільно-правового спору.
Судом першої інстанції встановлено, що за договором кредиту (з урахуванням додаткових угод) строк виконання основного зобов`язання сторонами визначено до 04 квітня 2022 року. Також при апеляційному розгляді встановлено і підтверджено розрахунком кредитної заборгованості, що останній платіж за кредитним договором позичальником ОСОБА_3 здійснено у вересні 2015 року (зворот а.с.154). 
Відповідно до положень п.п.3.2.1. кредитного договору, починаючи з 04 листопада 2008 року залишок по кредиту повинен щомісячно зменшуватись на 159,77 доларів США, що підтверджується графіком зниження заборгованості, який є додатком до кредитного договору (а.с. 16-19). 
Крім того, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься також Графік зниження розміру заборгованості (Додаток від 01.11.2008 року до укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії), з якого вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язувалась щомісячно в період з 1 до 10 числа місяця сплачувати відповідний платіж у певному розмірі у доларах США, який включав в себе конкретну суму з розмежуванням суми тіла кредиту та відсотків за його користування (а.с. 21-22).
Зазначене дає підстави апеляційному суду для висновку, що кредитним договором був встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням).
Дану обставину суд першої інстанції залишив без уваги.
А тому, оскільки договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
Таким чином, кредитор, пред`явивши письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, а в подальшому - позов з такими вимогами, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
Оскільки право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу, то з урахуванням наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості (а.с. 152-155) - з наступного дня після 10 вересня 2015 року почала перебіг позовна давність щодо вимог про стягнення такого щомісячного платежу. При цьому, слід зазначити, цей строк обраховується та спливає стосовно кожного щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а не стосовно заборгованості за кредитом в цілому.
Апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що звернувшись в суд з даним позовом тільки 20 листопада 2018 року, позивач пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за період до 20 листопада 2015 року і 1-річний термін щодо вимоги про стягнення пені за період до 20 листопада 2017 року, та обґрунтовано відмовив в задоволенні цих вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів частково погоджується з заявленим позивачем та визначеним судом першої інстанції розміром кредитної заборгованості, яку у зв`язку із неналежним виконанням кредитного договору допустила ОСОБА_3 . 
При цьому, колегія суддів зауважує, що кредитну заборгованість слід стягувати у валюті надання кредиту з визначеним позивачем еквівалентом у розмірі 21,822599 грн за долар США (зворот а.с. 155). Зокрема, з наявних у справі матеріалів вбачається, що у ОСОБА_3 виникла заборгованість у розмірі: 
- 7 160,74 доларів США, що еквівалентно 156 265,96 грн - основний борг;
- 3 274,84 долари США, що еквівалентно - 71 465,63 грн (за період в межах трьохрічного строку позовної давності, починаючи з листопада 2015 року по листопад 2018 року); 
- 36 027,54 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань по кредитному договору (за період в межах однорічного строку позовної давності, починаючи з листопада 2017 року по листопад 2018 року), що в загальному складає 263 759,13 грн. Даний розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем відповідним розрахунком. (а.с. 8-11). Підстав вважати його невірним у суду немає. При цьому, слід зауважити, що відповідачі не надали іншого розрахунку заборгованості та не спростували зазначений вище розмір такої заборгованості.
Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги Державної іпотечної установи щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі - 21 564,31 грн, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року при розгляді справи №6-771цс15.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що кредитний договір був укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» у іноземній валюті - доларах США, погашення заборгованості відбувалося також у іноземній валюті, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, визначеного у доларах США, не можна визнати законним й обґрунтованим.
Що стосується відповідальності поручителя ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.
Припинення поруки пов`язане, зокрема із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У ч.4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), де зазначено зокрема, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України  порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. 
Як було зазначено вище, у даній справі, поряд з установленням строку дії договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів) у вигляді щомісячних платежів в період з 1 до 10 числа місяця в певному розмірі, який включав в себе конкретну суму з розмежуванням суми тіла кредиту та відсотків за його користування. Зазначені платежі передбачені у Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток від 01.11.2008 року до укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії) (а.с. 21-22).
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 і в солідарному порядку з боржника ОСОБА_3 має відбуватись в межах шестимісячного терміну з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання, тобто з травня 2018 року (за шість місяців до пред`явлення позову) та має розраховуватись згідно Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток від 01.11.2008 року до укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії) (а.с. 21-22).
Таким чином з поручителя ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_3 підлягає стягненню в солідарному порядку загальна заборгованість за вказаним вище кредитним договором, вирахувана, починаючи з травня 2018 року. При цьому, колегія суддів розраховує розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредиту, виходячи із зазначених в Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток від 01.11.2008 року до укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії) сум у доларах США із застосуванням гривневого еквіваленту (а.с.21-22), визначеного позивачем у розмірі 21,822599 грн за долар США , (зворот а.с. 155).
Згідно проведених апеляційним судом розрахунків така заборгованість дорівнює:
- 4 601,74 доларів США, що еквівалентно 100 421,92 грн - заборгованість за тілом кредиту за період з травня 2018 року по травень 2022 року;
- 355,54 доларів США, що еквівалентно 7 758,81 грн - заборгованість за відсотками за період з травня 2018 року по листопад 2018 року;
- 21 511,34 грн - пеня за період з травня 2018 року по листопад 2018 року.
Отже, в загальному заборгованість складає 129 692,07 грн. 
Розмежовуючи об`єм відповідальності позичальника і поручителя, колегія суддів констатує, що відповідно до проведених розрахунків загальна кредитна заборгованість позичальника ОСОБА_3 з листопада 2015 року становить 263 759,13 грн, а з поручителя ОСОБА_1 солідарно з позичальником ОСОБА_3 - 129 692,07 грн.
Різниця між цими сумами, тобто 134 067,06 грн (263 759,13 грн - 129 692,07 грн) підлягає стягненню тільки з позичальника ОСОБА_3 , з яких: 
- 2 559 доларів США (7 160,74 дол.США - 4 601,74 дол.США), що еквівалентно 55 844,03 грн - заборгованість за тілом кредиту;
- 2 919,3 доларів США (3 274,84 дол.США - 355,54 дол.США), що еквівалентно 63 706,71 грн - відсотки за користування кредитом; 
- 14 516,20 грн (36 027,54 грн - 21 511,34 грн) - пеня.
Апеляційний суд відхиляє твердження апелянтів про те, що їх належним чином не було повідомлено про зміну реквізитів сплати кредиту, оскільки, по-перше, вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема листом від 15.10.2015 року № 7243/11/2 про повідомлення відповідачки ОСОБА_3 про факт набуття прав вимоги за кредитним договором № 772 рv-07 від 04.04.2007 року, іпотечним договором № 297/1/0407 від 04.04.2007 року та договором поруки № 24/ПФО/0407 від 04.04.2007 року. Крім того, належне повідомлення ОСОБА_3 підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, реєстр згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів), список згрупованих поштових відправлень, реєстр рекомендованих відправлень (а.с. 39-45). А по-друге, неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє від обов`язку погашення кредиту. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №569/8962/16-ц.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Державної іпотечної установи.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду від 17 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 03.07.2002 року) та ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 17.07.2002 року) в солідарному порядку на користь Державної іпотечної установи (код ЄДРПОУ 33304730) заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 772 pv6-07 від 04 квітня 2007 року у загальному розмірі 129 692,07 грн (сто двадцять дев`ять тисяч шістсот дев`яносто дві грн 07 коп), з яких: основна заборгованість - 100 421,92 грн (сто тисяч чотириста двадцять одна грн 92 коп), що еквівалентно 4 601,74 доларів США (чотири тисячі шістсот один долар США 74 центи); заборгованість за відсотками - 7 758,81 грн (сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім грн 81 коп), що еквівалентно 355,54 доларів США (триста п`ятдесят п`ять доларів США 54 центи); пеня - 21 511,34 грн (двадцять одна тисяча п`ятсот одинадцять грн 34 коп).
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 03.07.2002 року) на користь Державної іпотечної установи (код ЄДРПОУ 33304730) заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 772 pv6-07 від 04 квітня 2007 року у загальному розмірі 134 067,06 грн (сто тридцять чотири тисячі шістдесят сім грн 06 коп), з яких: основна заборгованість - 55 844,03 грн (п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот сорок чотири грн 03 коп), що еквівалентно 2 559 доларів США (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять доларів США); заборгованість за відсотками - 63 706,71 грн (шістдесят три тисячі сімсот шість грн 71 коп), що еквівалентно 2 919,3 доларів США (дві тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять доларів США 30 центів); пеня - 14 516,20 грн (чотирнадцять тисяч п`ятсот шістнадцять грн 20 коп)
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи по 2 205,40 грн. (дві тисячі двісті п`ять) грн 40 коп судового збору з кожної.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.

       Суддя-доповідач                                                        В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк