ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4731/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  21 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття рішення №127 від 11.07.2019 про скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну, скасувати вказане рішення, визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття рішення про скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.05.2008 та скасувати вказане рішення, зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про обмін посвідки на постійне проживання, враховуючи мотивувальну частину судового рішення в даній справі, зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки позивача на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано рішення відповідача №127 від 11.07.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачеві, зобов`язано відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 позивача. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у позовних вимогах відмовити повністю. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідно до пп.1 п.64, пп.4 п.72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію», а також вилучається, визнається недійсною та знищується, відтак, відповідачем правомірно прийнято рішення №127 від 11.07.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною, оскільки відповідач фактично погодився з рішенням суду першої інстанції та здійснив обмін посвідки позивачу і видав нову посвідку на постійне місце проживання, при цьому відповідно до положень Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року скасовано може бути виключно дозвіл, а не посвідка на проживання, але навіть скасування посвідки чоловіка позивача не може бути підставою для скасування наданого їй дозволу на імміграцію в Україну, а оскільки дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримала на підставі правдивих відомостей і дійсних документів, посвідка на постійне проживання в Україні її чоловіка, а також всі інші документи, на підставі яких був виданих дозвіл, були дійсними, а тому відсутні передумови для скасування дозволу.
В силу положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, враховуючи що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку письмового провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст. 311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2004 року громадянка Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернулася до Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою-анкетою №71 (а.с.61) на постійне проживання в м. Києві, за результатом розгляду якої було прийнято рішення від 04.06.2004 про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування її посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с.16).
Дозвіл на імміграцію в Україну був наданий позивачу як особі, яка є дружиною іммігранта, відповідно до положень п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491.
На підставі заяви від 04.06.2004 позивачу була видана тимчасова посвідка на постійне проживання в Україні від 04.06.2004 серії НОМЕР_2 (а.с.78-79), яка була переоформлена та замінена на тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 12.05.2008 (а.с.12).
22.04.2019 позивач звернулася до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою №221776000 про обмін посвідки на постійне проживання (а.с.93), за результатом розгляду якої було прийнято рішення від 23.05.2019 №221776000, яким відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321 (а.с.98).
У висновку від 11.07.2019 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зазначено про доцільність скасування рішення від 04.06.2004 про надання позивачці дозволу на імміграцію, а також скасування, визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, виданих на підставі цього дозволу посвідок на постійне проживання в Україні від 04.06.2004 серії НОМЕР_4 та від 12.05.2008 серії НОМЕР_4 (а.с.100-101).
11.07.2019 відповідачем прийнято рішення №127, яким було скасовано виданий громадянці Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну від 04.06.2004 на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491 та скасовано довідку позивача на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 12.05.2008 на підставі вимог пп. 1 п. 64 Порядку №321 (а.с.13).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду із вказаним адміністративним позовом. 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу ДМС, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22 вересня 2011 року, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, також Законом України «Про імміграцію» №2491-III від 7 червня 2001 року, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» № 321 від 25.04.2018.
Відповідно до ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Пунктом 14 ст.4 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.
Відповідно до ч. 1 абзаців 1 і 4 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.
Так, за приписами ч. 1 п.п. 2 і 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Тобто, для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.
Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Як вбачається із висновку від 11.07.2019 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Сапіги Л.В., чоловік позивача, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , був документований посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до абзацу 4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491 за рішенням УГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 26.06.2003 серії НОМЕР_5, яке в подальшому було скасовано у зв`язку з його прийняттям з порушенням вимог законодавства, а тому громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 вважається таким, що отримав дозвіл на імміграцію на підставі документів, що втратили чинність. Згідно з положеннями ст. 12 Закону №2491 дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а відповідно до пп. 1 п. 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну, у висновку вказано про наявність підстав для скасування як рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію, так і виданих на підставі цього рішення посвідок на постійне проживання в Україні.
Тоді ж, 11.07.2019 відповідачем прийнято рішення №127, яким було скасовано виданий громадянці Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну від 04.06.2004 на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491 та скасовано довідку позивача на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 12.05.2008 на підставі вимог пп. 1 п. 64 Порядку №321.
Відповідно до ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Таким чином, Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Колегія суддів зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.
Відповідно до п.п.21-24 вказаного Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.
Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.
Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держкомкордону.
Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про імміграцію» встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Так, п.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Як встановлено судом першої інстанції, на момент видачі позивачці дозволу на імміграцію у 2004 році її чоловік ОСОБА_2 вважався таким, що мав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі абзацу 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, та був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною. Відтак підстави, передбачені п.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ, не мали місце на момент прийняття рішення органом ДМС про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_2 , а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення про документування ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання в Україні призвело до втрати чинності цієї посвідки лише на майбутнє та не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу.
Вказане відповідає принципу «належного урядування» відповідно до якого, допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для неї негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.
При цьому, колегія суддів зазначає, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягаря наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.
З урахуванням того, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження законності прийнятого рішення, а також доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», колегія суддів зазначає, що під час судового розгляду справи не підтверджено обставин правомірності прийняття відповідачем спірного у даній справі рішення, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність достатніх підстав для скасування спірного рішення №127 від 11.07.2019 та задоволенні позовних вимог в цій частині. 
З матеріалів справи також вбачається, що на підставі оскаржуваного рішення №127 від 11.07.2019 відповідачем скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 12.05.2008.
Кабінетом Міністрів України затверджено постанову «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25 квітня 2018 року №321.
У п.п.64-67 вказаного Порядку визначені підстави для скасування посвідки.
Так, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:
1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію»;
2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;
3) в інших випадках, передбачених законом.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.
Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.
Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.
Оскільки наявність обставин щодо прийняття рішення від 23.05.2019 №221776000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, яке було прийнято відповідачем на підставі пп. 3 п. 62 Порядку №321, було спростовано судом першої інстанції шляхом визнання протиправним та скасування прийнятого відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію, колегія суддів погоджується із висновком суду, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №127 від 11.07.2019, оскільки такий спосіб захисту є неналежним та не призводить до безпосереднього поновлення порушеного права позивача, оскільки належним способом захисту у даному випадку є визнання протиправним та скасування рішення №127 від 11.07.2019 та зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання.
Так, у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про протиправність прийняття відповідачем рішення №127 від 11.07.2019, яким скасовано дозвіл на імміграцію в України громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки позивача на постійне проживання.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови виготовлено 21 квітня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма