Номер провадження: 22-ц/813/3856/20 
Номер справи місцевого суду: 522/7426/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2020 року                                                                 м. Одеса

        Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» Савельєвої Анни Миколаївни на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» в особі філії про виплату неустойки (пені) за неповернення суми депозиту в договірний строк та невидачу 3% річних та індексу інфляції, 
                                ВСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» в особі філії про виплату неустойки (пені) за неповернення суми депозиту в договірний строк та невидачу 3% річних та індексу інфляції. Позовна заява мотивована тим, що 22.08.2011 року та 05.10.2013 року між ним та відповідачем були укладені договори строкового банківського вкладу, відповідно яких банк прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти на строковий депозитний рахунок зі сплатою відсотків в розмірі та порядку, передбаченими договорами. Проте, як зазначає позивач, відповідач не виконав умови вказаних договорів, що стало підставою його звернення до суду.
Так, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по двум депозитам станом на 30.03.2015 року складає 224 124 гривень 54 коп., у зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_1 індекс інфляції, пеню та 3% річних від простроченої суми у розмірі 224 124,54 грн.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року заяву Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись з заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» Савельєва Анна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального
права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам у повній мірі, не відповідає.
Задовольняючи позов, стягуючи з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_1 індекс інфляції, пеню та 3% річних від простроченої суми у розмірі 224 124,54 грн., суд першої інстанції виходив з того, що договори строкового банківського вкладу, відповідно яких банк прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти на строковий депозитний рахунок зі сплатою відсотків є обов`язковими для виконання сторонами, але незважаючи на це відповідач не виконав вимогу позивача, як вкладника і повернув вклад з простроченням, що є підставою для застосування індексу інфляції та 3% річних у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач, як вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і тому несе відповідальність за неналежність надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
-22.08.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Міський комерційний банк» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) № НОМЕР_1 -Ф/11-Р з паралельним відкриттям карткового рахунку на яку позивачу перераховувалась пенсія, що в подальшому поповнила його депозитний рахунок на 40 000,00 грн. Особливість цього договору депозиту в тому, що нарахування відсотків, що визначався нарахуванням облікової ставкою НБУ на те, що вкладник по карті повинен був забрати, як відсоток за користування депозитним рахунком;
- 05.10.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ « Міський комерційний банк» було укладено ще один договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 2630/12/134498 «Ваш святковий», по якому ОСОБА_1 передав в банк суму - 95000,00 грн. на депозит, зі сплатою процентів за ставкою по вкладу у розмірі 19,8 %, строком дії на 335 днів, тобто до 05.09.2014 року;
- починаючи з 01.01.2014 року, банк зупинив видачу грошей;
- ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, регіонального представництва НБУ в м. Одеса, але жодної допомоги він не отримав;
- 05.09.2014 року позивач відмовився від пролонгації договору строкового банківського вкладу на новий строк і подав вимогу про повернення грошових коштів, але своєчасно вклад не був повернутий;
- постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 732 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Міський комерційний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року № 124 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Міський комерційний банк», згідно з яким з 21.11.2014 року в ПАТ «Міський комерційний банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію;
- постановою Правління Національного Банку України № 187 від 19 березня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Міський комерційний банк», про що було опубліковано Фондом у газеті «Голос України» (а. с. 29, т. 1);
- 30 березня 2015 року грошові кошти, які були вкладені ОСОБА_1 за договорами строкового банківського вкладу з нарахованими процентами на час закінчення строку, на який було укладено договори за вирахуванням раніше виплачених процентів, були видані позивачу в загальній сумі 137 459,80 грн. ( 41 084 грн. 99 коп. + 96 374 грн. 81 коп.).;
- 09 листопада 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 202 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку» призначено ліквідатора, якому делеговані з 12.11.205 року всі відповідні повноваження;
- 17 березня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 356 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» на 2 роки до 19 березня 2018 року;
- 22 лютого 2018 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 537 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» на 1 рік до 19 березня 2019 року.
До суду з даним позовом про стягнення індексу інфляції, пені та 3% річних від простроченої суми позивач звернувся у квітні 2018 року.
На час перегляду справи в апеляційному порядку виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 410 від 22.02.2019 року про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» на 1 рік до 19 березня 2020 року.
Судова колегія виходить з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частинами першою, другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Разом з тим згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.
Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.
Згідно з пунктами 6, 16 частини першої статті 2 Законом України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений, цим Законом. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Згідно з частиною п`ятою статті 36 цього ж Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.
У пункті 1 частини шостої статті 36 цього ж Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.
Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001 цс 15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17. Вказаний правовий висновок є незмінним і правових підстав для відступлення від нього Верховний Суд не знаходить.
Як вже зазначалося та з матеріалів справи вбачається і позивачем не заперечувалося, що він 30.03.2015 року отримав вкладені кошти разом з процентами, які були нараховані на час фактичної видачі вкладу в розмірі 137 459 грн. 80 коп., тобто в межах гарантованої Законом суми виплат до 200 000 грн.
Таким чином, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду з цим позовом в ПАТ «Міський комерційний банк» вже було введено тимчасову адміністрацію та прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», а також те, що на час розгляду справи ОСОБА_1 вже отримав гарантовану суму вкладу разом з процентами, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_1 індексу інфляції, пеню та 3% річних від простроченої суми у розмірі 224 124,54 грн., оскільки встановлені у справі обставини унеможливлюють стягнення коштів з банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі - нарахованих до введення такої адміністрації сум за невиконання грошового зобов`язання.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.
Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів у порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.
Враховуючи, що гарантована державою сума вкладу позивачу повернута, то решта коштів, на яку претендує позивач, може бути поверненою в межах ліквідаційної процедури, що передбачена Законом України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
При таких обставинах, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заявлених вимог без задоволення з підстав викладених в цій постанові суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки на час ухвалення апеляційним судом нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору, то сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги у відповідності до цієї постанови суду апеляційної інстанції - 3 361грн. 57 коп. слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
                                ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» Савельєвої Анни Миколаївни - задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» в особі філії про виплату неустойки (пені) за неповернення суми депозиту в договірний строк та невидачу 3% річних та індексу інфляції - залишити без задоволення.
Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Міський комерційний банк» (ЄДРПОУ 34353904) сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 361 грн. 87 коп. за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
       Повний текст судового рішення складено 18.03.2020 року.
Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:        А.П. Заїкін

       С.О. Погорєлова