ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/9103/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
  
розглянувши у порядку письмого провадження  апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 в адміністративній справі №160/9103/19 , ухвалене суддею  Конєвою С.О., по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до  Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),- 

в с т а н о в и В:

У липні 2018 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1  звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви, поданої 11.10.2019р. на виконання вимог ухвали суду від 23.09.2019р., просила суд  визнати  протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу                    №Ф-4345-54/410, складену 11.05.2019р.  Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області про заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 21030,90 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019  адміністративний позов задоволено.
Рішення суду обгрунтовано тим, що єдиний внесок підлягає сплаті  незалежно від фінансового стану платника, незалежно від ведення підприємницької діяльності, незалежно від того, чи отримував позивач дохід (прибуток) від такої підприємницької діяльності у спірний період, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач  подав  апеляційну скаргу, в якій просив прийняти нове рішення , яким задовольнити позовні умови в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не вела і не веде обліку доходів, витрат та не подавала жодної фінансової звітності, будь-якої перевірки її діяльності не проводилось, актів перевірки не складалося у зв`язку з чим вона вважає, що нарахований відповідачем єдиний внесок сплаті не підлягає, у розумінні п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464) позивач не є платником єдиного внеску, так як вона жодного дня як фізична особа-підприємець не працювала і працю інших осіб не використовувала, вважає, що вона неналежним чином була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а тому не повинна знаходитись на податковому обліку у зв`язку з чим дії відповідача по нарахуванню єдиного внеску є протиправними та порушують її права. Також позивач посилається і на неоднозначність (множинність) трактування прав та обов`язків позивача за нормами законів, а тому вважає, що, у такому випадку, рішення у даній справі повинно бути прийнято на користь платника податків за нормами п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4, п.56.21 ст.56 ПК України, а також посилається і на необхідність врахування у спірних правовідносинах рішення Європейського  Суду з прав людини "Сєрков проти України" та "Щокін проти України".
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що   ОСОБА_1 25.07.2013р. була зареєстрована Павлоградською районною державною адміністрацією як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , взята на облік як платник єдиного внеску у Західно-Донбаській об`єднаній ДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області 26.07.2013р., що підтверджується відомостями з Витягу із ЄДРПОУ станом на 14.09.2019р. 
З облікової картки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного соціального внеску до бюджету, (у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) видно, що позивач має заборгованість зі  сплати єдиного внеску за 2017р. у розмірі 8448 грн. (виходячи із розрахунку  704 х 12); за  І,ІІ, ІІІ  квартали 2018р. станом на 31.10.2018р. недоїмка становила - 15819,54 грн. (виходячи  із розрахунку по 2457,18 грн. щокварталу); за ІУ квартал 2018р. та І квартал 2019р.  станом на 30.04.2019р. недоїмка склала - 21030,90 грн. (виходячи із розрахунку по 2457,18 грн. щокварталу). 
На підставі вищенаведених даних інформаційної системи органів доходів і зборів, згідно ст.25 Закону №2464 контролюючим органом станом на 30.04.2019р. відносно  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4345-54/410 від 11.05.2019р. на загальну суму 21030,90 грн., що підтверджується  копією відповідної вимоги, наявною у справі .
Позивачем здійснювалося адміністративне оскарження вищенаведеної вимоги про сплату боргу шляхом подання відповідної скарги до ДФС України за наслідками розгляду якої було прийнято рішення від 22.08.2019р. за яким скаргу позивача залишено без задоволення, а оспорювану вимогу про сплату боргу (недоїмки) - без змін, що підтверджується копією наведеної скарги та копією відповідного рішення органу ДФС України.
Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено   Законом України від 08.07.2010 №   2464-VI   Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування   (далі - Закон № 2464-VI).
В силу вимог частини першої статті 2 даного   Закону   його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим   Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами частини четвертої   статті 8 Закону № 2464-VI   порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим   Законом, в частині адміністрування -   Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Згідно з пунктом 3 частини першої   статті 14 Закону № 2464-VI   на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього   Закону.
Як визначено частиною першою   статті 3 вказаного Закону, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього   Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої   статті 1 Закону № 2464-VI).
У розумінні пункту 3 частини першої   статті 1 Закону № 2464-VI   застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому   законом   порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до пункту 4 частини першої   статті 4 Закону №   2464-VI   є платниками єдиного внеску.
Відповідно до пункту 1 частини другої   статті 6 Закону №   2464-VI   платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Абзацом першим пункту 2 частини першої   статті 7 Закону №   2464-VI   визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно із абзацом другим пункту 2 частини першої   статті 7 Закону №   2464-VI   (в редакції   Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII   Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій) у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини першої   статті 1 Закону № 2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений   законом   на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця, тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої   законом, на яку нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частини п`ятої   статті 8 Закону № 2464-VI   єдиний внесок для платників, зазначених у   статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної   статтею 7 цього Закону   бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої   законом   на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої   законом   на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн. на місяць (3200,00 грн. х 22%, де 3200,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн. на місяць (3723,00 грн. х 22%, де 3723,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018).
Відповідно до абзацу третього частини восьмої   статті 9 Закону № 2464-VI   платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з частиною другою   статті 25 цього Закону   у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом 1 частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої   наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №   508/26953 (далі -   Інструкція №   449), врегульований порядок стягнення заборгованості з платників.
Відповідно до пункту 1 вказаного   розділу Інструкції №   449   до платників, які не виконали визначені   Законом   обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Згідно з пунктом 2 розділу VI   Інструкції № 449   у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені   Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених   Законом, є недоїмкою.
Проаналізувавши вказані нормативно-правові акти, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що платники, зареєстровані у встановленому порядку як фізичні особи - підприємці, у разі не отримання доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Як встановлено судом першої інстанції та підтвержено матеріалами справи, на адресу позивача  як фізичної особи-підприємця, який є платником єдиного внеску з 26.07.2013р. та, з урахуванням відомостей із ЄДРПОУ станом на 14.09.2019р. відповідачем на підставі наявних в інформаційній системі органу доходів і зборів (контролюючого органу) даних про недоїмку, відсутність доказів сплати єдиного внеску за період - 2017р., 2018р. та І квартал 2019р. станом на 30.04.2019р., була сформована  оспорювана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4345-54/410 від 11.05.2019р. на суму 21030,90 грн., що підтверджується копією відповідної вимоги (а.с.27).

Судом першої інстанції встановлено, що  у ході судового розгляду справи ні  позивачем, ні його представником на   виконання обов`язку по сплаті єдиного внеску,  покладеного на позивача як фізичну особу-підприємця приписами Закону №2464, суду жодних доказів не надано.
При цьому, перебування позивача у трудових відносинах, а також фактичне не здійснення ним підприємницької діяльності не звільняє його від обов`язку сплати єдиного внеску як фізичною особою - підприємцем, позаяк позивач в розумінні законодавства, що регулює сплату єдиного внеску, є одночасно застрахованою особою та платником цього внеску. Законодавством не передбачено пільг зі сплати єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців, які одночасно перебувають у трудових відносинах.
Фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичної особи - підприємця, а сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу - підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець.
Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до   ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Керуючись ст.   243, ст.   308, ст.   310,   311, ст.   315, ст.   316, ст.   321, ст.   322, ст.   325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 - залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, встановлені   ст.329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова