ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року	Львів	Справа № 140/3527/19 пров. № А/857/2463/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Гінди О.М., Ніколіна В.В.
з участю секретаря судового засідання                    Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, прийняте суддею Ковальчук В.Д. в м.Луцьк, у справі № 140/3527/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

                                                  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2019 року № Ф-12219-55 У.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період нездійснення підприємницької діяльності нараховував та сплачував роботодавець в розмірі, не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем (у тому числі у ті періоди коли він був найманим працівником і не здійснював господарську діяльність).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року позов задоволено.
Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що 06.02.2019 була сформована та надіслана вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12219-55 на суму 18276,72 грн., яка направлена позивачу рекомендованим листом та вручена 11.04.2019 року.
Оскільки зобов`язання є узгодженим 12.06.2019 податковим органом сформовано та надіслано вимогу про сплату боргу № Ф-12219-55 У до органу виконавчої служби для примусового стягнення.
Вважає, що позивач зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок незалежно від суми отриманого доходу (прибутку), в розмірі не менше мінімального страхового внеску. 
У позивача відсутні підстави для звільнення від сплати єдиного внеску.
Просить скасувати рішення і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який просить задоволити апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 25.01.1995 року по 16.09.2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.49-50). 
З 01.01.2017 року по 31.12.2018 року не подавав податкової та іншої звітності як фізична особа-підприємець.
12 червня 2019 року Головне управління ДФС у Волинській області, правонаступником якого є відповідач, сформувало вимогу №Ф-12219-55 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 18276,72 грн. відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.25). Відповідно до вказаної вимоги станом на 12 червня 2019 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн. 
Із витягу з Автоматизованої інформаційної системи "Податковий блок" інтегрованої картки платника податків вбачається, що заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальну суму 18276,72 грн. нарахована позивачу за його несплату в мінімально визначених розмірах за 2017-2018 роки (а.с.45-46). Суми заборгованості нараховані наступним чином: 09.02.2018 року у сумі 8448 грн. (за 2017 рік); 19.04.2018 року у сумі 2457,18 грн. (за І квартал 2018 року); 19.07.2018 року у сумі 2457,18 грн. (за II квартал 2018 року); 19.10.2018 року у сумі 2457,18 грн. (за III квартал 2018 року); 21.01.2019 року нараховано у сумі 2457,18 грн. (за IV квартал 2018 року).
Позивач не погоджується із такою вимогою, звернувся із даним позовом до суду.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сплату єдиного внеску за спірний період за позивача здійснено його роботодавцем, а тому у позивача відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску, а, відтак, відповідачем безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2019 року №Ф-12219-55 У на суму недоїмки у розмірі 18276,72 грн., виходячи з наступного.
Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08 липня 2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок - стаття 1 Закону №2464-VI.
Відповідно до абзацу другого пункту 1, пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. До платників єдиного внеску відносить також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абзацу першого пункту першого, пункту другого частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Абзацом першим частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
За приписами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до абзацу другого пункту 2, пункту 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 за №508/26953 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).
За змістом Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.
Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Підтвердження факту сплати єдиного соціального внеску за позивача роботодавцем стверджується довідкою форми ОК-5, згідно з якою за 2017 рік за позивача сплачено ЄСВ у розмірі 141 560,03 грн., за 2018 рік - 194 472,06 грн., за 2019 рік - 226 357,58 грн. (а.с.54-56).
Апеляційний суд також не погоджується з апелянтом, що позивач повинен сплати єдиний внесок ще й як фізична особа-підприємець, оскільки особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Крім того, колегія суддів враховую ту обставину, що позивач по місцю реєстрації фізичної особи-підприємця тривалий час не проживає (а.с. 11 – 14), протягом двадцяти років не подавав жодної податкової звітності. З копії трудової книжки позивача (а.с. 18 - 28) вбачається, що такий постійно працевлаштований та з 2004 року проживає та працює в місті Києві.
Щодо покликання податкового органу на те, що оскаржувану вимогу позивач отримав 11.04.2019 року, а тому пропустив десятиденний строк звернення до суду з цим позовом, який подав до суду 29.11.2019 року, то апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувана вимога винесена 12.06.2019 року, тобто пізніше за вручення 11.04.2019 року поштового відправлення №43023 06461690. Відповідачем, як суду першої, так і апеляційної інстанції не надано доказів вручення позивачу саме оскаржуваної вимоги.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна  сторона  повинна  довести ті обставини, на  яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

керуючись ч.3 ст.243, ст.ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області – залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у справі № 140/3527/19, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 15.06.20