Справа № 450/169/13-ц                                         Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/2848/18                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:40

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
                               за участю секретаря Цапа П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі – «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання земельної ділянки такою, що передана в іпотеку, в якому просило суд ухвалити рішення, яким визнати земельну ділянку такою, що передана в іпотеку за іпотечним договором від 24 жовтня 2007 року, та зобовязати нотаріуса внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру заборон та відчужень нерухомого майна та до Єдиного державного реєстру іпотек.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до кредитного договору від 24 жовтня 2007 року ОСОБА_2  отримав кредитні кошти у розмірі 300 000 доларів США. На забезпечення виконання цього договору Банк того ж дня уклав із ОСОБА_1  договір іпотеки, предметом якого є земельні ділянки, площею 1,2470 га та площею 1,2470 га, розташовані на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. У подальшому відповідачка ОСОБА_1  без згоди Банку змінила конфігурацію (перепланування) та цільове призначення цих земельних ділянок, у результаті чого дві земельні ділянки перетворились в одну ділянку земельну ділянку - площею 2,4940 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування торгівельно-розважального комплексу, яке фактично складається із двох земельних ділянок, переданих в іпотеку (1,2470 га +1,2470 га), яку позивач і просив визнати такою, що передана в іпотеку за іпотечним договором від 24 жовтня 2007 року (т.1, а.с. 1-3).

Справа судами розглядалася неодноразово.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року всі попередні судові рішення по справі (якими Банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог) було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с. 134-136).

За підсумками нового розгляду справи судом першої інстанції оскаржуваним заочним рішенням від 02 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали суду від 04.10.2016 року про виправлення описки; т.2, а.с. 14) позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено повністю.
Визнано нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 2,4940 га, що розташована на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер 4623686400:05:000:0046, цільове призначення якої будівництво та обслуговування торгівельно-розважального комплексу, що належить ОСОБА_1 , таким, що передане   в іпотеку, як забезпечення вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору № 11-1/775к-07 від 24.10.2007 року та додаткових угод до нього, укладеними між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 .
Зобов`язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надію Миколаївну внести відомості про нерухоме майно: земельну ділянку, площею 2,4940 га, що розташована за межами населеного пункту на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер 46236686400:05:000:0046, цільове призначення будівництво та обслуговування торгівельно-розважального комплексу, що належить на праві власності ОСОБА_1 , до Єдиного державного реєстру заборон та відчужень нерухомого майна та до Єдиного державного реєстру іпотек.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 3 441 грн. судових витрат (т.1, а.с. 255-278).

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2018 року заяву  ОСОБА_1  про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.2, а.с. 28-30, 36) і згадана відповідачка оскаржила це рішення в загальному порядку. 
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
Стверджує, що листом від 11.02.2008 року Банк дав дозвіл позичальнику за Кредитним договором ОСОБА_2 на зміну цільового призначення переданих в іпотеку земельних ділянок, що належали їй на праві власності та виступали забезпеченням за кредитним договором, що спростовує твердження, яке міститься в рішенні суду, про відчуження та перепланування предмету іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.
Звертає увагу на те, що 18.11.2009 року Банком було проведено оцінку спірної земельної ділянки, а відтак саме з 18.11.2009 року Банку було відомо про факт існування спірної земельної ділянки, однак з позовом до суду він звернувся лише 21.01.2013 року – з пропуском трьохрічного строку позовної давності, який апелянт просить застосувати суд апеляційної інстанції, оскільки відповідачка (апелянт) внаслідок неналежного її повідомлення судом першої інстанції була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції.
Вважає, що такий спосіб захисту, як «визнання земельної ділянки, що належить особі, такою, що передана в іпотеку», таким, що не передбачений чинним законодавством України (т.2, а.с. 49-52).

05 липня 2019 року апеляційну скаргу на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року подав також і ОСОБА_2 – третя особа по справі.
Згаданий апелянт такожпросить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та наводячи при цьому доводи, які аналогічні до доводів наведених у апеляційній скарзі відповідачки ОСОБА_1 .
Стверджує, що не знав про розгляд даної справи судом першої інстанції, в результаті чого був позбавлений можливості подати до згаданого суду заяву про застосування позовної давності, яку за наведених обставин просить застосувати суд апеляційної інстанції (том 2, а.с. 101-105). 

На письмове клопотання представника відповідачки (апелянта) ОСОБА_1 («у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі»; т.2, а.с. 82) 13 травня 2019 року апеляційний розгляд справи було відкладено.
На чергове письмове клопотання представника відповідачки (апелянта) ОСОБА_1 («у зв`язку із перебуванням в щорічній відпустці»; т.2, а.с. 131) 19 серпня 2019 року апеляційний розгляд справи знову було відкладено.

08 листопада 2019 року до суду поступили заяви про відкладення апеляційного розгляду справи вже від самої відповідачки (апелянта) ОСОБА_1 (т.2, а.с. 166) та апелянта ОСОБА_2 (т.2, а.с. 168).

Судові повістки з викликом в судове засідання на 20.01.2020 року, надіслані апелянтам та представнику апелянта ОСОБА_3 на адреси зазначені апелянтами і згаданим представником у поданих ними апеляційних скаргах та заявах, повернулися без вручення їх адресатам – з довідками пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.2, а.с. 171-182).
Судові повістки з викликом в судове засідання на 16.03.2020 року, надіслані апелянту (третій особі) ОСОБА_2 на зазначену ним у апеляційній скарзі адресу, двічі повернулися без вручення їх адресату – з довідками пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (т.2, а.с. 193-196).
Апелянт (відповідачка) ОСОБА_1 , будучи своєчасно (ще 29.01.2020 року) належним чином повідомленою про апеляційний розгляд справи 16.03.2020 року (т.2, а.с. 189), в судове засідання не з`явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила. 
Представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Угриновська Ю.В., в черговий раз подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи: з посиланням на те, що 11.03.2020 року Рада суддів України «звернулася з листом до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі в судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників справи» (т.2, а.с. 201).
За змістом статті 372 ЦПК України, явка сторін або інших учасників справи у судове засідання не є обов`язковою і, виходячи з предмета даного спору, слухання по цій справі «не передбачають обов`язкової присутності учасників справи».
За вище наведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності її учасників – на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягаю до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається її учасниками (в тому числі – і апелянтами), що 24 жовтня 2007 року ОСОБА_2 (третя особа) уклав із ПАТ «Універсал Банк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 300 000 доларів США, а на забезпечення виконання умов цього кредитного договору Банк того ж дня уклав із відповідачкою ОСОБА_1 договір іпотеки, предметом якого є земельні ділянки, площею 1,2470 га та площею 1,2470 га, розташовані на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

Згідно з ч. 3 ст. 110 ЗК України поділ чи об`єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки.

1,2470 га + 1,2470 га, = 2,4940 га
Розпорядженням голови Пустомитівської районної державної адміністрації від 31 серпня 2009 року відповідачці ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту по зміні цільового призначення земельної ділянки площею саме 2,4940 га на будівництво та обслуговування торгівельно-розважального комплексу і ця земельна ділянка має ті самі ознаки та межує із земельними ділянками, з якими межували й дві земельні ділянки площею по 1,2470 га, передані ОСОБА_1 в іпотеку (т.1, а.с. 84-89).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, а в ч. 2 цієї статті зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Предявляючи позов, ПАТ «Універсал Банк» посилалось на те, що відповідач не визнає його права іпотекодержателя земельної ділянки, площею 2,4940 га, та просило визнати це право у судовому порядку шляхом визнання земельної ділянки предметом іпотеки, що кореспондується також зі ст. ст. 55, 124 Конституції України.
Відтак, доводи апеляційних скарг стосовно того, що такий спосіб захисту, як «визнання земельної ділянки, що належить особі, такою, що передана в іпотеку», є таким, що не передбачений чинним законодавством України, до уваги прийматися не можуть.
За вище наведених обставин їх сукупності суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення прийшов до вірного висновку про те, що вище згадану земельну ділянку площею 2,4940 га (що розташована на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер 4623686400:05:000:0046, цільове призначення якої будівництво та обслуговування торгівельно-розважального комплексу, що належить ОСОБА_1 ) слід визнати такою, що передана в іпотеку, як забезпечення вимог ПАТ «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору № 11-1/775к-07 від 24.10.2007 року та додаткових угод до нього, укладених між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Те, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують висновків оскаржуваного рішення, свідчить також і те, що обидві апеляційні скарги містять прохання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що (в свою чергу) свідчить про те, що апелянти визнають факт порушення цивільних прав та інтересів Банку, як позивача по справі.
В той же час, матеріалами справи стверджується, що відповідачці ОСОБА_1 щонайпізніше ще з 09.03.2013 року було відомо про позов до неї Банку (т.1, а.с. 54, 57), в судовому розгляді даної справи судом першої інстанції у 2013 році приймав участь її повноважний представник за довіреністю (т.1, а.с. 59-62) і відповідачка ОСОБА_1 у квітні 2014 року особисто подавала до суду свої письмові Заперечення на апеляційну скаргу Банку (т.1, а.с. 106).
За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 про те, що остання внаслідок неналежного її повідомлення судом першої інстанції була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції, є надуманими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не можуть прийматися до уваги.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, якою (стороною) в цивільному процесі є позивач і відповідач.
В той же час, ОСОБА_2 не є стороною у даному спорі (а третьою особою), а відтак доводи його апеляційної скарги стосовно того, що він був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (яку просить застосувати суд апеляційної інстанції) також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  та апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення, а заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16 березня 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                       Шеремета Н.О.