П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
18 червня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 760/21030/16-ц
Провадження: № 22-ц/824/5826/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Муравляніка Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 
 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В.,
 у справі за позовом Публічного акціонерко товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є  ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська компанія з повернення боргів»,  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
В грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк»  звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.01.2013 року ПАТ «Дельта Банк» та відповідачка шляхом акцептування останньою пропозиції клієнта, уклали кредитну угоду відповідно до умов заяви № 002-28549-290113. Ліміт кредитної лінії складав 50 000 грн. Оскільки відповідачка, користуючись кредитною лінією, не виконувала належним чином зобов`язання за договором,  станом на 10.11.2016 року у неї виникла прострочена заборгованість на загальну суму 80 482,56  грн., яка складається з: 48 953,55 грн простроченого тіла кредиту та 31 529,01 грн заборгованості за відсотками, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
Заочним рішенням від 20.03.2017 позовні вимоги були задоволені повністю.
Ухвалою від 26 листопада 2018 року заочне рішення скасовано,  справу призначено до розгляду.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 002-28549-290113 від 29.01.2013 року в розмірі 73 416,31 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Муравлянік О.С. в інтересах ОСОБА_1 подав  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наданий позивачем розрахунок є неналежним доказом наявності заборгованості, оскільки такими доказами є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік». Позивачем не надано також доказів видачі банком відповідачці банківської картки, її строку дії, виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості. Вказував, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог не є підставою для звільнення від доказування.
 Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 травня 2020 року залучено до участі у справі ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська компанія з повернення боргів»  в якості правонаступника АТ«Дельта Банк» за кредитним договором № 002-28549-290113 від 29.01.2013 року на суму 41 300 грн (по тілу кредиту).
У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор ТОВ «ФК «ЄАПБ» ОСОБА_2 зазначив, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 отримала вичерпну інформацію відносно умов кредитування та предмету договору, отримала кредитну карту та ПІН-код до картки , про що свідчить її підписі у договорі. Жодних застережень щодо умов кредитування у ОСОБА_1 не виникло. Вказував, що беззаперечним доказом укладення між сторонами кредитного договору є факт часткового погашення кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора. Зазначав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом, оскільки при таких умовах кредитування як відкриття кредитної лінії на платіжну карту кошти не отримувались відповідачкою у касі банку, а були отримані через банкомат, що не заперечується відповідачем. Зазначений розмір заборгованості узгоджується з умовами кредитування, містить всю необхідну інформацію (зняття коштів з картки та зарахування коштів на погашення заборгованості). Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий,  а тому, на його думку, відсутні підстави вважати такий розрахунок неналежним доказом заборгованості.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29 січня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду відповідно до умов заяви № 002-28549-290113.
Згідно з п.п. 2.1, 2.2,2.5 частини 1 договору позивач (банк) відкриває відповідачці ( ОСОБА_1 ) картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України - гривні.
Банк встановлює ліміт кредитної лінії у розмірі 50000 грн (п.2.3 ч. 2 договору).
Згідно з п. 1 ч. 3 договору обслуговування Карткового рахунку здійснюється у відповідності до тарифів, які є невід`ємною частиною договору.Моментом прийняття (акцепту) банком пропозиції, щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах, описаних в пропозиції та правилах, вважатиметься дата підписання банком даної пропозиції та скріплення її печаткою (п. 2.1. ч. 3 договору).
На підставі п.2.4. частини 3 договору, кредитування Рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п.2.4. частини 2 пропозиції. Кожен наступний ліміт Кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у пропозиції та не потребує підписання додаткових угод до Пропозиції.
У відповідності до п.2.5. частини 3 договору  ОСОБА_1 до підписання пропозиції була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку (у формі встановлення кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.
На підставі постанови Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 і 02.10.2015 «Про початок процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» (з врахуванням Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 278 від 30.12.2015), згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015.
Задовольняючи позовні вимоги банку частково, суд першої інстанції виходив із того, щоз моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації ПАТ «Дельта Банк» фактично втратив статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, у зв`язку з чим банк втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема, щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам, а тому, ураховуючи наявний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою, вважав за необхідне стягнути з останньої заборгованість перед банком, якастаном на 05.10.2015 року складала48953,55 грн тілакредиту та24462,76 грн нарахованихпроцентів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, шляхом підписання відповідачем заяви-пропозиції про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ «Дельта Банк» (частина перша статті 634 ЦК України) між сторонами укладено договір про надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 7.1. заяви про надання кредиту від 28 лютого 2013 року, складовою частиною кредитного договору є Тарифи на обслуговування платіжних карток «Тарифний пакет «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна» (далі - Тарифи на обслуговування платіжних карток), з якими ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис. Тарифами на обслуговування платіжних карток визначено такий розмір процентних ставок за користування кредитними коштами: процент за користування відновлювальною кредитною лінією для здійснення операцій в торгово-сервісній мережі - 0,0001 % річних; процент за користування відновлювальною кредитною лінією після закінчення пільгового періоду та для здійснення операцій з видачі готівки з карткового рахунку у банкоматах та/або касах банків - 4,00 % річних; процент за позитивний залишок - 10,00 % річних та процент за недозволений овердрафт - 48,00 % річних (а. с. 5, зворот).
Крім цього, тарифами на обслуговування платіжних карток передбачено відповідальність у вигляді штрафних санкцій - 0,01 %, але не менше та/або не більше 75 грн за кожен день прострочення.
Згідно розрахунку заборгованості у відповідачки станом на 10.11.2016 року утворилась заборгованість за договором № 002/28549-290113 від 29.01.2013 року у розмірі 80 482,56 грн, яка складається з  48 953,55 грн простроченого тіла кредиту та 31 529,01 грн - відсотків та комісії.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів відмічає наступне.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тобто,при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог, натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат Муравлянік О.С. в інтересах ОСОБА_1 вказував, що наданий позивачем розрахунок є неналежним доказом наявності заборгованості, окрім того, на його думку, позивачем не надано доказів видачі банком відповідачці банківської картки, її строку дії, виписки по даному рахунку, який би мав підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.
Наведені доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.
Позивач довів існування кредитних зобов`язань та заборгованості за кредитним договором, надавши суду чіткий, повний та розгорнутий по окремим категоріям розрахунок заборгованості, натомість відповідачкою даний розрахунок не спростовано, будь-яких  доказів щодо погашення нею боргу за кредитним договором суду не надано. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама лише незгода ОСОБА_1 з наведеним розрахунком заборгованості не може свідчити про неналежність такого доказу. Окрім того, за правилом ч. 2 ст. 78 ЦПК України ОСОБА_1 на спростування вказаного розрахунку ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції контррозрахунку надано не було.
Щодо факту отримання відповідачкою банківської картки, колегія суддів звертає увагу на п. 10 ч. 3 договору, в якому зазначено, що ОСОБА_1 отримала картку НОМЕР_2 та ПІН-код до неї, що і засвідчила своїм особистим підписом.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підписана відповідачкою заява від 29 січня 2013 року про надання кредиту разом із  тарифами на обслуговування платіжних карток, у яких визначені проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції, є типовою (стандартною) формою, яка відповідає вимогам законодавства України.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 747/404/17, та є такою, що не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Враховуючи викладене, та беручи до уваги те, що у відповідачки ОСОБА_1 утворилась заборгованість за укладеним договором про отримання кредитної лінії у зв`язку з неналежним виконанням покладених на неї зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі  48 953,55 грн тіла кредиту та 24462,76 грн процентів. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Муравляніка О.С.в інтересах ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року залишенню без змін.
 
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Муравляніка Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                                Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                          А.А. Пікуль