ПОСТАНОВА
Іменем України

06 травня 2020 року 
м. Київ
справа №826/12435/15
адміністративне провадження №К/9901/29844/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Рибачука А.І.,
суддів: Бучик А.Ю.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/12435/15
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини (далі – ВЧ) НОМЕР_1 Бориспільського гарнізону Міністерства оборони України (далі – Міноборони), Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України                    (далі – Головне КЕУ ЗСУ, ЗСУ, відповідно), Міноборони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комісія з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційної скаргою ОСОБА_1 
на постанову  Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2016, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Кузьменко В.А., Федорчук А.Б. та 
ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Коротких А.Ю., суддів Ганечко О.М.,       Літвіної Н.М., – 
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. 24.06.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
визнати такою, що не відповідає вимогам житлового законодавства відмову Головного КЕУ ЗСУ щодо зняття статусу службового житла з квартири АДРЕСА_1 ;
зобов`язати Головне КЕУ ЗСУ надати Міноборони в особі Міністра оборони України проект доповіді про виключення із числа службових квартири АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 Бориспільського гарнізону Міноборони звернутися до Бориспільської міської державної адміністрації Київської області з клопотанням щодо виключення із числа службових квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на безпідставність відмови Головного КЕУ ЗСУ щодо виключення із числа службових квартири   АДРЕСА_1 , оскільки ним було надано всі необхідні документи для виключення житла з числа службового, а Головне КЕУ ЗСУ жодним чином не обґрунтувало свою відмову у вчиненні таких дій.
2. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 12.05.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017, відмовив в задоволенні позовних вимог.
3. 20.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017, ухвалити нове рішення – про задоволення позовних вимог.
4. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21.02.2017 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційної скаргою та витребував матеріали справи.
5. 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено в новій редакції.
6. Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
7. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України).
8. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 20.06.2019 №780/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гриціва М.І. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13), що унеможливлює його участь у розгляді даної справи.
9. Протоколом розподілу справи від 20.06.2019 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Рибачук А.І.– головуючий суддя, судді: Бучик А.Ю.,                Стеценко С.Г.
10. Ухвалою судді Верховного Суду від 24.06.2019 прийнято зазначену справу до провадження.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що після закінчення у 1993 році Чернігівського Вищого військового авіаційного училища льотчиків імені Ленінського комсомолу позивач до 2011 року проходив військову службу в Збройних Силах України.
Згідно із наказом Міністра оборони України від 21.12.2011 № 1467 полковника ОСОБА_1 , заступника командира 15 бригади транспортної авіації Повітряних ЗСУ звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» статті 26 Закону України від 25.03.1992    № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Календарна вислуга років позивача становить 22 роки 4 місяці, пільгова - 39 років.
З виписки з протоколу житлової комісії (спільного засідання адміністрації та комітету профспілки військової частини НОМЕР_2 ) від 26.02.2005 № 26 видно, що позивачу, який з 03.03.1995 перебуває на квартирному обліку, у складі сім`ї з двох чоловік, вирішено надати двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим та відповідно до рішення виконкому Бориспільської міської ради Київської області від 13.12.2005 № 780 позивачу видано ордер від 16.12.2005 № 133 на зайняття вищевказаної службової квартири.
17.10.2014 позивач звернувся до житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 з рапортом (заявою) щодо клопотання перед Київським КЕУ про виключення зі складу службової двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , яку він отримав зі збереженням права перебування на квартирному обліку.
Згідно з даними протоколу від 17.10.2014 № 10 житлова комісія ВЧ НОМЕР_1 вирішила клопотати перед Київським КЕУ про забезпечення та погодження розподілу жилої площі для постійного проживання шляхом виключення зі складу службових двокімнатної квартири АДРЕСА_3 відповідно до пунктів 1.3, 2.18, 3.5, 10.11, розділу 4 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 19.06.2014 № 401.
Згідно із протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗСУ від 22.01.2015 № 16 позивачу відмовлено у виключенні із числа службових квартир АДРЕСА_3 , оскільки він безпідставно перебуває на квартирному обліку та доручено начальнику Київського КЕУ розглянути питання щодо зняття його з квартирного обліку.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також, зокрема з, того, що у Головного КЕУ ЗСУ відсутні повноваження приймати рішення щодо виключення квартир із числа службових, оскільки через нього лише подаються до вищевказаної комісії списки розподілу житлової площі, в тому числі й стосовно виключення житла із числа службового.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
13. Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована, зокрема тим, що він абсолютно законно перебуває на квартирному обліку військової частини та гарнізону після звільнення в запас. А Головне КЕУ ЗСУ, маючи всі законні підстави, не подало до Міністра оборони України проект доповіді про виключення зазначеної вище квартири із числа службових.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
14. Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
15. Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
16. Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі – у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
17. На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
18. Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
19. Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
20. Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України                (у редакції, чинній з 15.12.2017), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
21. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
22. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
23. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
24. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
25. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
26. Стосовно суті права, за захистом якого позивач у цій справі звернувся до суду, то предметом цього позову є визнання протиправною відмови суб`єкта владних повноважень щодо зняття статусу службового житла з квартири, на яке раніше позивачу було надано ордер. Тобто позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права на житло.
27. За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
28. Аналогічний за змістом припис закріплений і в частині першій статті                        19 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017.
29. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України                     (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
30. Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
31. Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з порушенням права особи отримати житло, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
32. З огляду на зазначене спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічно-правовим, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.
33. У цьому випадку той факт, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.
34. При цьому, поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв`язку з проходженням публічної служби, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.
35. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
36. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті      6 Конвенції. 
37. Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із забезпеченням позивача житлом, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права. Отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
38. Правова позиція у подібних правовідносинах щодо юрисдикції спорів, пов`язаних з правовідносинами про захист права конкретної фізичної особи на житло висловлювалась у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, в постанові від 03.07.2019 у справі № 1306/9031/2012.
39. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
40. Відповідно до частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
41. Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.
42. За змістом частини третьої статті 354 КАС України у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
43. За правилами частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись статтями 343, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017 у справі                         № 826/12435/15 скасувати.
Провадження у справі № № 826/12435/15 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Бориспільського гарнізону Міністерства оборони України, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комісія з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії – закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
А.І. Рибачук
А.Ю. Бучик 
 С.Г. Стеценко ,
Судді Верховного Суду