ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" березня 2020 р.                       Справа№ 910/11623/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Попікової О.В. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання:   Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 16.03.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.11.2019

у справі №910/11623/19 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастини" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 193 322,07 грн, 

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог.
27.08.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач)   про стягнення 193 322,07 грн, з яких 138 535,44 грн     пені, 11 544,63 грн 3% річних та 43 246,00 грн інфляційних втрат.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним виконано обов`язок та поставлено товар за договором поставки № УЗ/ЦБМС-18565/Ю від 04.10.2018, що підтверджується видатковими накладними               № П093341 від 06.11.2018, № П093321 від 06.11.2018, № П093536 від 12.11.2018, № П095268 від 22.12.2018 та № П095276 від 22.12.2018 на загальну суму 2  949 287,46 грн.

Відповідачем було сплачено суму основного боргу, проте з порушенням строків встановлених п. 6.4 договору, що слугувало підставою звернення із даним позовом до суду.                     

Матеріально - правовою підставою позову  позивач обрав ст.ст. 526, 610, 611, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України. 

Короткий зміст рішень місцевого господарського суду та мотиви їх прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастини"  138 535 грн 44 коп. пені, 43 246 грн 00 коп. інфляційних втрат, 11 544 грн 63 коп. - 3% річних, 2 899 грн 83 коп. витрат по сплаті судового збору.
Рішення мотивовано обґрунтованістю позовних вимог та доведеністю факту оплати поставленого товару з простроченням. 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги   скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,   неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 

Скаржник вважає, що суд неповно з`ясував обставини, які є підставою для застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, оскільки  не врахував скрутний фінансовий стан відповідача. Крім того, суд залишив поза увагою те, що позивач не подав доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах. 

          Серед іншого, відповідач вказав на те, що заявлені позивачем сума пені, інфляційних втрат та 3 % річних містять помилки при визначені періодів нарахування. 

          Помилки полягають в тому, що при обрахунку пені до розрахунку включено день здійснення оплати боргу.  

Наданий розрахунок 3% річних містить помилки під час визначення періодів нарахування в частині визначення дати закінчення прострочення. 

Розрахунок інфляційних втрат також є неправильним, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання становить менше місяця, а тому індекс інфляції не застосовується. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відповідача відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване. Наголосив на тому, що суд правомірно відмовив у задоволенні вимог відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій, з огляду на недоведеність таких обставин, як важкий майновий стан, чи інших виключних обставин, які б слугували обґрунтованою підставою їх зменшення. 

Щодо доводів відповідача про допущені позивачем помилки у заявлених розрахунках пені, інфляційних втрат та 3 % річних при визначені періодів нарахування позивач наголошує на їх безпідставності та недоведеності. При цьому зазначає, що під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції відповідач не наводив таких заперечень. Крім того, наводячи такі аргументи не надав свого контррозрахунку з вірним визначенням періодів та відповідних сум. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної   скарги по суті.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2019, справу №910/11623/19  передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді -  Гаврилюк О.М., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19  залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 4 349,74 грн.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2019, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці, справу №910/11623/19  передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Після усунення недоліків, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2019   колегією суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19; відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 06.02.2020. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заяви та клопотання в письмовій формі в строк до 27.01.2020; зупинено дію оскаржуваного рішення до закінчення його перегляду в апеляційному порядку. 
06.02.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 24.02.2020 на    12:30 год.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/755/20 від 24.02.2020, у зв`язку з перебування судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/11623/19.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Гаврилюк О.М., Попікова О.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19 у справі №910/11623/19 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Гаврилюк О.М., Попікова О.В. та повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 24.02.2020 о 12:30 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду  міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19 на 16.03.2020 о 14 год. 40 хв. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.   
Явка представників сторін.
До судового засідання 16.03.2020 представник відповідача не з`явилися, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст.  120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. 

14.01.2020 відповідачем через відділ документального забезпечення суду надано заяву у якій відповідач зазначив, що підтримує вимоги апеляційної скарги повністю та розглянути справу без участі представника скаржника.             (а/с  173)

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність     заперечень представника позивача, дійшов висновку про здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи за відсутності представника відповідача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. 
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1  ст. 74 ГПК України      визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення залишити без змін, приймаючи до уваги наступне. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
04.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина"  (далі-постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі виробничого підрозділу "Дніпровське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки № УЗ/ЦБМС-18565/Ю(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є поставка постачальником покупцю вантажних шин (далі - товар) згідно зі специфікацією № 1 (додаток № 1),  рік виготовлення - 2018.

Згідно з п. 1.2 договору найменування, кількість товару зазначені у специфікації №1 (додаток №1).

В додатку № 1 до договору (специфікація №1) сторони погодили найменування та кількість наступного товару:
1. автошина 280R508 (10.00R20), виробник Росава, у кількості 59 шт,
2. автошина 300R508 (11.00R20), виробник БШК, у кількості 28 шт,
3. автошина 320R508 (12.00R20), виробник Росава, у кількості 158 шт,
4. автошина 220-508 (7.50-20), виробник Росава, у кількості 56 шт,
5. автошина 240R508 (8.25R20), виробник Росава, у кількості 61 шт,
6. автошина 260R508 (9.00R20), виробник БШК, у кількості 130 шт,
7. автошина 9.00R20, виробник БШК, у кількості 71 шт,
8. автошина 9.00R20, виробник БШК, у кількості 12 шт,
9. автокамера 9.00-20, виробник Kabat, у кількості 10 шт,
10. автошина 215/75R17.5, виробник Amberstone/Roadshine/Annait, у кількості 16 шт.

Згідно з п. 4.1 договору товар повинен бути поставлений постачальником не пізніше 10 днів від дня відправлення покупцем заявки              в паперовій формі (підтвердженням відправлення постачальнику є                       касовий чек та опис поштового відправлення) та електронному                    вигляді з обов`язковим накладенням ЕЦП на електронну адресу постачальника bychkova@uazupi.com з електронної адреси покупця A.Moskvitina@dp.uz.gov.ua. Відправлена заявка є підтвердженням готовності покупця до прийому товару. Дати відправлення засобами поштового зв`язку та електронною поштою повинні співпадати.

Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару (п. 4.3 договору).

Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що ціна постачальника на вантажні шини визначається торгами.

Відповідно до п. 5.2 договору загальна сума договору складає                        2  949 287,46 грн з урахуванням ПДВ 20% - 491 547,91 грн та визначається у звіті про результати здійснення процедури торгів.

Згідно з п. 6.1 договору постачальник передає у власність покупцю товар, а   покупець сплачує товар, визначений в кількості та за цінами, які зазначені у специфікації № 1 (додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною, на умовах поставки на склад покупця DDP (Інкотермс у редакції 2010 року).

Відповідно до п. 6.3 договору розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Покупець здійснює оплату поставленого товару після пред`явлення постачальником рахунка-фактури на оплату товару протягом 10 банківських днів з дати     поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару (п. 6.4 договору).

Згідно з п.7.1 договору прийом товару здійснюється покупцем на складах виробничих підрозділів філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" відповідно до дислокації (додаток № 2 до договору) з вимогами Інструкції №П-6 від 15.06.1965 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" зі змінами та доповненням та Інструкції № П-7 від 25.04.1966 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" зі змінами та доповненнями за наявності товарно-супровідних документів: товарно-транспортної накладної, рахунку-фактури, документів, які підтверджують якість товару, копії сертифікату (паспорту) якості виробника на товар. 

Пунктом 7.5 договору визначено, що підтвердженням про одержання товару покупцем є підписана видаткова накладна обома сторонами договору та товарно-транспортна накладна, оформлені належним чином.

Згідно з п. 14.1 договору термін дії договору встановлений з моменту його підписання сторонами і до 31.12.2018.

Позивач в підтвердження факту поставки товару відповідачеві, на загальну суму 2  949 287,46 грн, надав видаткові накладні № П093341 від 06.11.2018, № П093321 від 06.11.2018, № П093536 від 12.11.2018, № П095268 від 22.12.2018, №П095276 від 22.12.2018, товарно-транспортними накладними №3843 від 08.11.2018, №3844 від 08.11.2018, №3907 від 13.11.2018, № 4331 від 26.12.2018, № 1/1 від 26.12.2018 та актами приймання-передачі товару №П093341 від 06.11.2018, №П093321 від 06.11.2018,                      № П093536 від 12.11.2018, №П095268 від 22.12.2018, №П095276 від 22.12.2018.

Відповідачем здійснено оплату отриманого товару 26.12.2018 на  суму 2  215 680,00 грн та 17.04.2019 на суму 733 607,46 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору своєчасно не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються із ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  статті  530 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов зазначеного договору передав відповідачеві товар, обумовлений               договором на загальну суму 2  949 287,46 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №П093341 від 06.11.2018, №П093321 від 06.11.2018, №П093536 від 12.11.2018, №П095268 від 22.12.2018, №П095276 від 22.12.2018, товарно-транспортними накладними №3843 від 08.11.2018, №3844 від 08.11.2018, №3907 від 13.11.2018, №4331 від 26.12.2018, № 1/1 від 26.12.2018 та актами приймання-передачі товару №П093341 від 06.11.2018, №П093321 від 06.11.2018, №П093536 від 12.11.2018, №П095268 від 22.12.2018, №П095276 від 22.12.2018. Вказані видаткові та товарно-транспортні накладні підписані уповноваженими представниками обох сторін. Доказів щодо наявності спорів стосовно якості або кількості поставленого позивачем товару матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 6.3 договору розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Покупець здійснює оплату поставленого товару після пред`явлення постачальником рахунка-фактури на оплату товару протягом 10 банківських днів з дати     поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару (п. 6.4  договору).

Матеріали справи свідчать, що позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на оплату поставленого товару №166431 від 02.11.2018, №166436 від 02.11.2018, №166435 від 02.11.2018, №170450 від 21.12.2018, №170449 від 21.12.2018.

З матеріалів справи вбачається, що 
податкова накладна №39289 від 06.11.2018 на суму 944 462,76 грн за видатковою накладною № П093341 від 06.11.2018 зареєстрована в податковій службі 22.11.2018. 
податкова накладна №39285 від 06.11.2018 на суму 930 555,48 грн за видатковою накладною № П093321 від 06.11.2018 зареєстрована в податковій службі 22.11.2018. 
податкова накладна №39300 від 12.11.2018 на суму 373 715,34 грн за видатковою накладною № П093536 від 12.11.2018 зареєстрована в податковій службі 22.11.2018. 
податкова накладна №39747 від 22.12.2018 на суму 363 893,04 грн за видатковою накладною № П095268 від 22.12.2018 зареєстрована в податковій службі 14.01.2019. 
податкова накладна №39750 від 22.12.2018 на суму 336 660,84 грн за видатковою накладною № П095276 від 22.12.2018 зареєстрована в податковій службі 14.01.2019. 

З урахуванням п.6.4 договору відповідач мав сплатити за поставлений товар: 
згідно видаткових накладних № 39289 від 06.11.2018, №39285 від 06.11.2018 до 22.11.2018 включно, 
згідно видаткової накладної №39300 від 12.11.2018 до                   26.11.2018 включно, 
згідно видаткових накладних № П095268 від 22.12.2018, № П095276 від 22.12.2018 до 14.01.2019 включно.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем здійснено оплату отриманого товару 26.12.2018 на суму 2 215 680,00 грн та 17.04.2019                      на суму 733 607,46 грн.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 9.1.1 договору покупець зобов`язаний своєчасно та    в повному обсязі оплачувати вартість поставленого товару у відповідності до розділу 6 даного договору.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник  вважається  таким,  що  прострочив,  якщо  він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його  у  строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отриманий товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Щодо заявленого розміру пені суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Статтею 611 ЦК України   передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання             (ч. 3  ст. 549 ЦК України).
Правове призначення неустойки полягає в тому, щоб слугувати засобом розумного стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання.
Пунктом 10.2 договору визначено, що покупець за даним договором несе таку відповідальність: у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмір 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статями   1   та  3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений  статтею 1 цього Закону, обчислюється    від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати за отриманий товар.

Місцевий господарський суд, встановивши наявність підстав для стягнення з відповідача пені, здійснивши перерахунок, заявленої позивачем суми пені, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача                138 535,44 грн  пені.

Аргументи відповідача у апеляційній скарзі про те, що заявлена позивачем сума пені містить помилки, оскільки до розрахунку включено день здійснення оплати боргу, не знайшли свого підтвердження.  Дослідивши розрахунок пені, наведений у позові, колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним. Розрахунок здійснено по п`яти видатковим накладним окремо, згідно умов п. 6.4 договору, з врахуванням періодів часткового погашення боргу. Дні погашення боргу до розрахунку по пені позивачем  не включено. 

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені колегія суддів відзначає наступне.

Місцевим господарським судом відмовлено у клопотанні відповідача про зменшення штрафних санкцій з посиланням на  недоведеність підстав для зменшення розміру пені та штрафу на підставі статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України. При цьому, судом встановлено, відповідачем не наведено жодних обставин та не подано жодних доказів в підтвердження відсутності у нього вини у простроченні оплати товару. Відповідачем не наведено підстави та не надано докази винятковості обставин, які призвели до порушення ним строків сплати товару. Позивач уклавши договір розраховував на те, що відповідач здійснить оплату поставленого позивачем відповідачу товару у визначений договором строк. Відповідач в свою чергу уклавши договір погодився зі строками здійснення оплати товару.

Посилаючись на неправильне застосування ч. 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України, які надають суду право зменшити розмір штрафних санкцій, відповідач, вказав на те, що суд помилково не врахував скрутний фінансовий стан відповідача, а також залишив поза увагою те, що позивач не подав доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах. 

Відповідно до  ст. 233 ГК України  у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3  ст. 551 ЦК України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однак, чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 905/1742/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6  статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В той же час, відповідачем в порядку визначеному процесуальним законом, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, не надано належних та допустимих доказів про наявність істотних та виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру неустойки.

Відповідачем не надано жодного належного та переконливого доказу негативного фінансового стану відповідача, який призвів до прострочення виконання ним зобов`язання. Самі лише посилання на це у відзиві на позов та апеляційній скарзі не доводять зазначеного. 

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей  546,  549 Цивільного кодексу України,  статті 230 Господарського кодексу України  має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Водночас, не є достатнім для зменшення розміру штрафу, посилання відповідача на відсутність збитків у позивача у зв`язку з не поставкою товару, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином.

Відповідач є господарюючим суб`єктом і  несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України,  ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. 

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач уклавши договір розраховував на те, що відповідач здійснить оплату поставленого позивачем відповідачу товару у визначений договором строк. Відповідач в свою чергу уклавши договір погодився зі строками здійснення оплати товару. 

Відповідачем в даному випадку не наведено підстави та не надано докази винятковості обставин, які призвели до порушення ним строків сплати товару.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, беручи до уваги, що питання зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках, врахувавши встановлений розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір пені, а також обставини, на які посилався відповідач, як на підставу зменшення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені. 

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують та в більшій мірі повторюють твердження, яким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції, інших обґрунтованих доказів та обставин щодо зменшення розміру пені   відповідачем не наведено.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути 43 246,00 грн інфляційних втрат та 11 544,63 грн -               3% річних.
Відповідно до ч. 2  ст. 625 ЦК України   боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у  ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені ч. 2  ст. 625 ЦК України.
Умовами договору не визначено інший розмір процентів.
Встановивши прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання з оплати за спожиту активну електричну енергію, а також здійснивши перерахунок 3 % річних, інфляційних втрат, місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача  43 246,00 грн інфляційних втрат та                        11 544,63 грн - 3% річних.
Посилання відповідача на те, що стягнута сума 3% річних є необґрунтованою оскільки містить помилки в частині визначення дати закінчення прострочення, не заслуговують на увагу, враховуючи ті ж самі мотиви, що і по пені. Дні погашення боргу до розрахунку 3 % річних позивачем  не включено.

Між тим, слід зважати на те, що за доводами скарги відповідач визначає помилково включений один день до розрахунку (дати погашення боргу), але  даний факт не може слугувати підставою для повної відмови у задоволенні зазначених вимог. При цьому, відповідач посилаючись на зазначені помилки у розрахунках не навів свого контррозрахунку  заявлених вимог.

          Щодо доводів відповідача про безпідставне стягнення інфляційних втрат, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання становить менше місяця, а тому індекс інфляції не застосовується, колегія суддів зазначає наступне. 

          Як було зазначено вище, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
          Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2  ст. 625 ЦК України  - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція, щодо застосування індексу інфляції,  викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2019   №910/5625/18. 
Колегією суддів враховано зазначені правила застосування та обрахунку інфляційних втрат. Водночас при перевірці заявленої суми інфляційних втрат, зазначених помилок не встановлено, інфляційні втрати за період прострочення, що складає менше місяця, позивачем до його розрахунку не включено. Відтак, доводи відповідача в цій частині є недоведеними та безпідставними. 
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. 
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Сукупність належних та допустимих доказів, належним чином і у передбаченому чинним законодавством досліджено судом першої інстанції. 

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою   ст. 276 Господарського процесуального кодексу України     передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  відповідача (скаржника). 

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129,    240, 269, 270,    273,    275 - 276,    281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу залишити без задоволеня.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11623/19.

4. Матеріали справи №910/11623/19 повернути до Господарського суду міста Києва. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 19.03.2020. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                О.М. Гаврилюк